Вивиан Найт-Дженкинс
Вечният танц на любовта

Превод от английски: Росица Желязкова, 1994

chitanka.info

Северна Каролина, САЩ

Събота, 29-и февруари

1992 високосна година

„Това е нелепо! Трябва да се получи“ — измърмори на себе си Лийън и погледна през панорамния прозорец към асфалтирания паркинг пред танцувалното студио.

Всеки друг път, стелещите се върху покрива на колата й ослепително бели снежинки биха я обезпокоили. Беше разрешила на танцьорите да приключат по-рано с репетицията поради съобщенията за снежни бури. Но самата тя не можеше да си наложи да заключи залата и да се прибере. Поне не още. Не и докато първото за сезона представление тегнеше застрашително над главата й като дамоклев меч.

Лийън взе от перваза на прозореца някаква забравена кутия от сода и отърколи хладния цилиндър между топлите си длани. Защо ли трудните мотиви от серията шотландски танци, чийто хореограф беше, не й се поддаваха поне колкото тази празна алуминиева кутия, помисли си тя, смачка я и я запрати в кошчето за отпадъци.

„Репутацията на компанията ми виси на косъм. Спонсорите вече дишат във врата ми. И на всичко отгоре ипотеката на тази сграда изтича след две седмици.“

Изглежда, беше лудост да приеме предложение, отхвърлено от повечето опитни хореографи. Проблемът е, че тя винаги гори от желания, авантюрите я влекат неудържимо, тръпката на предизвикателството… Засега рискът да пристъпи в непозната територия й струваше повече, отколкото си беше представяла. Не помнеше кога за последен път беше яла нещо готвено. Приятелят й престана да се обажда, защото не намираше време за него. А в края на всеки ден изнемогваше от изтощение и не можеше да заспи от стреса, предизвикан от това пълно себеотдаване.

„Провалът на компанията ще бъде и твой провал. Докажи на хората, които ти помагат, а и на себе си, че можеш да превърнеш продукцията в шеметен успех.“ Предизвикателството отекна като камбанен звън в главата на Лийън.

„Добре — изговори на висок глас, — това ще бъде моят най-голям удар, каквото и да ми коства.“

Лийън вдигна от режисьорския стол една шотландска наметка в наситено зелено и кафяво оранжево и демонстративно обърна гръб на отвратителното време. Загърна раменете си в карираното парче плат, прекоси студиото, погледна разпилените нотни листове върху издрасканото пиано с отворен капак и небрежно прокара пръст по черните клавиши. Звуците отекнаха в тихото помещение като чуруликане на птички.

„Музикалните фрагменти са идеална основа за танцовите стъпки, но самите стъпки не изразяват вярно музиката“ — каза си тя и посегна към филия ръжен хляб от пакетирания обяд, оставен на стола пред пианото, но се отказа и вместо нея отхапа малко от нагризания зеленчуков сандвич.

Намръщи се. Гримасата загрози класическите й черти. Остави сандвича настрана и се обърна към многобройните си отражения в огледалата, опасващи стените. Това, което видя, беше жена, изцяло отдадена на професията си. Самуреночерните къдрици, старателно прибрани, откриваха челото й, оформяйки висок кок, а на ушите й проблясваха перли. Беше облечена в тениска с електриково розов надпис „Спасете китовете“ и черен вълнен джемпър. Широка дълга пола покриваше трикото, клина, гетите и кожените й балетни цвички.

„Мадам, надявам се, че не сте отхапали повече, отколкото можете да сдъвчете“ — каза Лийън, без да обръща внимание на тъпата болка между лопатките на раменете си.

Стройната жена със сенки под очите се погледна още веднъж с безразличие. Приближи до огледалото и се вгледа в новите си меки контактни лещи с яркосин цвят, който само подчертаваше зачервеното бяло на очите й.

„Между другото, в случай че напоследък никой не ти е казвал, изглеждаш като блъсната от камион.“

„Няма значение. Външният вид е нищо в сравнение с успеха на шоуто. И така… защо, по дяволите, не се получава? — попита Лийън отражението си. — Знам, че танцьорите ми могат да го направят. И ритъмът и движението са в тях. Това, което липсва обаче, са духът и усещането за традиция. Но как да им ги предам, като самата аз не съм сигурна, че съм вникнала в тях.“

От друга страна, тяхната подкрепа трябваше да поддържа нейната непоклатима вяра в тази театрална продукция. Вътрешното й чувство нашепваше, че това е най-добрата композиция, която беше създала досега. Усъвършенстването й я правеше щастлива, предизвикваше я, защото танцовата техника беше сложна и далеч надхвърляше обичайното.

Все още с представата за преминаващия с арогантна походка пред погледа й Бродуей, Лийън избра два предмета от кутията със сценични принадлежности до пианото. Първият беше едно копие на шотландски меч — лъскав и нов, но все пак странно безжизнен. След като порови из вещите, измъкна друг меч. Някой от богатите спомоществователи го беше подарил на компанията като своеобразна шега с твърдението, че тя си губи времето с продукция, която в крайна сметка ще се окаже пълен провал.

Лийън залюля меча в ръцете си и изрази мълчаливо несъгласие. Широкото двуостро оръжие с ръждясал ефес, извит към дръжката, й заговори. Макар че острието му беше нащърбено, а върхът счупен и по украсата върху ръкохватката не беше останал нито един скъпоценен камък, мечът излъчваше арогантна грация, енергия, страст и груба сила, които намираше за непреодолими.

Положи внимателно на пода от кленово дърво меча с дръжката към себе си, а оръжието имитация перпендикулярно на него. С едно докосване на бутона за обратен ход върна на касетофона интродукцията на музикалната поредица. Застана пред мечовете и се заслуша внимателно в музиката, докато започна песента „Джили Чалиъм“.

Пое дълбоко въздух, освободи съзнанието си и позволи на разбуждащата гайда да я поведе напред. Танцуваше в и извън карето, образувано от мечовете, обратно на часовниковата стрелка и пъргаво избягваше разместването им.

„Дисциплина, настойчивост, практика, настойчивост“ — повтаряше си, докато се съсредоточаваше в темпото на музиката и върху непогрешимия си усет за ритъм. Следеше в огледалата движенията на тялото си, а обиграното й око наблюдаваше настойчиво фигурите, търсеше истината и съвършенството на трудоемкия номер.

Когато песента заглъхна, тя призна пред себе си, че макар изпълнението й да беше добро, нещо липсваше на тази модерна версия на танца, точно както при меча имитация. Изтри с края на наметката потта от челото си, превъртя обратно касетата, натисна бутона и започна отначало. Музиката свърши и тя отново беше разочарована от очакванията си.

„По дяволите“ — надраска набързо върху един жълт бележник няколко указания за по-нататъшните репетиции. Със зачервени бузи и учестено дишане, подтиквана от самодисциплината си, започна трети опит.

„Чувала съм, че третият път е на късмет“ — прошепна и се увлече от танца.

Телефонът иззвъня. Веднъж. Втори път.

Не го вдигна, разчиташе на автоматичния секретар и повече не се сети за него. Усили звука на касетофона, заглуши звъненето и застана в изходна позиция. Търсеше единение с музиката. Позволи на мелодията, на духа на миналото да понесат съзнанието й. Докато танцуваше, старите дъски на пода се огъваха под нея като трамплин, музиката се разбиваше около атлетичната й фигура, издигаше я, властваше над нея и придаваше смисъл й. Лийън почти беше достигнала съвършенството, което търсеше, когато палецът на крака й ритна дръжката на меча имитация и го отхвърли към един от ъглите на студиото. Сребърната стена се разпиля с резониращ удар върху танцувалния подиум.

Счупените огледала не я нараниха, но въпреки това Лийън усети лицето си да пламва, а докато музиката утихваше, сърцето й прескочи и ускори ритъм. Думкаше в ушите й, в гърлото й, в гърдите й.

Макар от физическа гледна точка да й се струваше, че забавя темпото до спиране, Лийън удивено видя как отражението й в огледалата продължава да се върти около древния меч. Помисли си, че изражението й на уплашено дете стои като уловено в центъра на някаква панаирджийска въртележка. И тогава с ужас почувства, че тялото й се отделя от осите на нейния свят точно както кръвта се разделя в лабораторна центрофуга.

Усети жестока болка в горната част на гърба, рязко се хвана за лявата ръка и едва си пое дъх.

„Не може да бъде. Само на двадесет и осем години съм… Прекалено съм млада за… за… сърдечен удар!“

Глава първа

Гленкоа, Шотландия

Януари 1692 година

Музиката силно гърмеше в ушите й и Лийън реши, че е паднала по някакъв начин в средата на оркестър, съставен изцяло от шотландски гайди. Беше зашеметена. Зеленчуковият сандвич натежа в стомаха й, докато тя се опитваше да възприеме със съзнанието си непознатото обкръжение и неистовите аплодисменти, избухнали в момента, когато гайдите нададоха финалния писък.

Силата, която я крепеше, я напусна. Лийън шумно си пое дъх и издиша като спукан празничен балон.

— Ти си една сладка безстрашна красавица, щом си дръзнала да приемеш подобно предизвикателство, но се боя, че си опитала от хубавото вино повече, отколкото е било необходимо — прошепна в ухото й плътен глас. — Иначе не би ти хрумнало да танцуваш мъжки танц като Танца на мечовете на войната, и то с такава жар.

Непознатият се наведе, за да вдигне меча, който лежеше в краката й. След това се изправи до нея като истински великан и постави бляскавото източено двуостро оръжие в кожената ножница, висяща от раменете му.

— Бяла си като морска пяна — отбеляза той. — А сега помогни ми да намерим някоя пейка, където да положим тези изморени хълбоци — продължи тихо, но безапелационно той.

Лийън избърбори с безкрайно удивление:

— Това не може да е раят. Ангелите не носят шотландски поли.

Колкото и да й се виждаше невероятно, тя позна своя меч с ефес, извит към дръжката. Но сега не беше счупен, нито нащърбен. Вместо празните гнезда на скъпоценните камъни, които се взираха в нея като слепи очи, в заоблената ръкохватка сияеха и примигваха жълти сапфири.

Що се отнасяше до мъжа, никога преди не беше виждала такъв.

Ботуши от еленова кожа, опасани с кожени ленти, и плетени чорапи обгръщаха мускулестите му глезени чак до жартиерите на коленете. Наметка с колан, от който висяха кожени торбички, прикрепени на кръста, покриваше неговата мъжественост, а ширината на мощните му гърди се подчертаваше от черен кадифен жакет със сребърни копчета. Кръгло кепе, украсено с орлово перо и лента на цветчета, увенчаваше тъмно русата му коса, която красиво падаше върху яката и напомняше на Лийън рисунките, изобразяващи древни бойци от севера, които беше виждала в книгите по история, докато търсеше материали за продукцията си.

Въпросителният й поглед се вдигна към лицето му и тя застина изумена. Това беше лице с толкова сурова красота, че коленете едва не й изневериха. Изражението му беше сериозно, но магнетичните небесносини очи преливаха от смях и тя, напълно объркана, го чу да казва:

— Кой ти е казал, че ангелите не носят поли, красавице? Смятам, че един истински шотландец не би махнал поличката си, дори да се наложи да стои пред небесните врати цяла вечност.

— Шотландец ли? — тревожно попита Лийън и гласът й излезе на пресекулки. Имаше чувството, че необузданото й въображение беше минало всякаква граница или че в крайна сметка се беше озовала извън реалния свят благодарение на танца си.

— Да, шотландец. И съм горд с това — каза той и й намигна с неустоим магнетичен чар.

Земята шеметно се завъртя и Лийън се опита да разгледа новото си обкръжение с очите на абсолютно безпристрастен съдия.

Не успя и това я направи почти нещастна. Водопад от звуци буквално се стовари върху нея. Издаваха ги шотландци, членове на кланове, поне така предположи. Бяха облечени в костюми на карета от седемнадесети век, макар че малцина изглеждаха толкова добре, колкото мъжа до нея. Танцовото студио по някакъв начин беше станало сграда, от чийто стени висяха декоративни плетени пана и която й напомняше каменен хамбар с огнище. Невъобразим шум струеше от всеки ъгъл. Вместо с деликатния аромат на дезинфектант с дъх на лимон, въздухът беше наситен с остър мирис на горящи въглища, насмолени факли и печено овнешко. Лийън едва не повърна. Костваше й нечовешко усилие на волята. Изрече със слаб глас:

— Извинете ме, но се чувствам отпаднала. Главата ми се върти, имам нужда от малко въздух.

— Боя се, че всеки път виното ще ти се отразява по този начин — отвърна мъдро той и в гласа му се прокрадна съчувствие.

Когато шотландецът я улови за лакътя, за да я изведе от тълпата, чувствената енергия на докосването му й доказа, че нито е починала от сърдечен удар, нито си фантазира. Докато съзнанието й се луташе насам-натам, тя осъзна, че няма логично обяснение на невероятното положение, в което се беше озовала. Съществуваше обаче една странна и напълно фантастична алтернатива на логиката — пътуване във времето. След като това предположение изясни донякъде ситуацията, Лийън внезапно беше обхваната от страх пред неизвестното, какъвто не беше изпитвала никога преди. Как, за бога, се случи точно с нея? И което е по-важно, какво ще прави по-нататък?

— Чия гостенка си, красавице? — запита шотландецът, прекъсвайки хаотичните й размишления.

— Какво? — заекна Лийън.

Опитваше се да не залита и да върви редом с него, макар че краката я боляха. Отминаха маси на дървени подпори, отрупани с ядене и пиене.

Когато разбра затруднението й, той забави крачка и галантно й предложи ръката си за подкрепа.

Лийън за миг спря с нежелание. Това, че живееше сама, я беше научило да се отнася предпазливо с непознати, които предлагат помощта си.

Изражението явно я беше издало, защото мъжът каза:

— Не мисли, че те каня в леглото си, красавице. Аз съм съвсем безобиден, ако не ме предизвикат.

Лийън отвори широко оня и замръзна на място.

— Винаги ли си толкова груб и прям?

— Според мен откровеността и честността вървят ръка за ръка. Хайде, хвани ме под ръка, преди някой от онези лъскави младоци, дето са ни зяпнали, да е решил, че вниманието ми те отегчава.

Лийън хвърли бърз поглед из стаята. Мъжете наистина я зяпаха — и млади, и стари, — повечето под неприкритото неодобрение на нежните си половинки. Тя се раздвижи с усилие.

— Заради косата ти е. Каква е тази великолепна грива, дето си я разпиляла върху раменете си!

Шотландецът повдигна една немирна къдрица и я опипа между палеца и показалеца си.

Изненадана от грубата му прямота, но донякъде и поласкана, Лийън откри, че няма нищо против тази ненадейна фамилиарност.

— Мека е като шевиотена вълна. Блести като нова-новеничка пара — изрече той и пусна къдрицата. — Струва ми се, че подобно на светлината, косата ти привлича много любопитни очи. Моите също — призна той.

„Дължи се на шампоана с екстракт от папая и алое“ — помисли си отсъстващо Лийън, вдигна трепереща ръка към косата си и с изненада откри, че шнолата и фибите бяха изчезнали. Без тяхното ограничаващо въздействие къдриците й се държаха по-невъзпитано от всякога. Не разполагаше дори с четка за коса, за да ги поприглади.

Лицето й несъмнено издаде притеснението, което изпитваше, защото той бързо добави:

— Е, стига. Не го вземай толкова навътре.

Разхлаби малко наметката й, нагласи я на главата й като качулка, и я закрепи с игла от слонова кост, която измъкна от кепето си.

— Ето, така е по-добре, но внимавай с иглата. Не бихме желали да се лее кръв — каза той и потупа ръката й с мазолестата си длан, преди отново да я сложи на сигурно място върху своята ръка.

„А преди малко се уплаших, че ще припадна!“ — помисли Лийън. Възприе ръцете му подсъзнателно. Силни ръце. Способни. Знаещи и можещи. Секси. Определено заслужаваха червена точка.

Съзнавайки какво прави, Лийън отново прехвърли погледа си към лицето му. В линията на брадичката и в симпатичните сини очи няма нищо отблъскващо. Това, което видя, й хареса, и то много.

Ситуацията беше необяснима. Никой от нейните познати не беше въздействал върху чувствата й, както този мъж. Като се почне от привлекателната външност и грубата му галантност, та чак до необичайния, но приятен шотландски акцент. Шотландецът раздвижи нещо вътре в душата й, нещо, дълбоко спящо до този момент.

„Защо точно този мъж? Защо тук? Защо сега?“ — запита се Лийън. Нямаше отговор. Предположи, че това е едно от чудесата, които се случват на тридесети февруари, например.

— Ти май не си шотландка? — запита той, колкото да продължи разговора, и тя се отърси от унеса, в който беше изпаднала.

„Дали е зърнал тениската й, докато оправяше наметката?“ — запита се Лийън и едва не изпадна в паника. Нервно нагласи парчето плат плътно около раменете си и сериозно се усъмни дали е виждал някога толкова ослепително оцветена дреха като щампованата й тениска, боядисана с анилинова боя.

„Или друго такова несъмнено доказателство за вина.“

Опитвайки се с всички сили да запази хладнокръвие пред лицето на грозящата я опасност, Лийън си напомни, че трябва да се прояви като професионалистка. Това беше философската максима, която се запечата в подсъзнанието й от тригодишна възраст, когато започна кариерата си на професионална танцьорка. Максима, която се превърна в черта на характера й. Доволна, че все пак е жива, тя се присмя на слабостта си, призова на помощ вътрешните си сили и продължи представлението. Реши да изпълни най-добрата импровизация в живота си.

— Кое те кара да мислиш, че не съм тукашна? — попита тихо, влагайки трепет в гласа си напълно съзнателно.

Той се изсмя тихо.

— Не е трудно да забележиш една „сазенах“, дори когато танцува така, сякаш във вените й тече шотландска кръв.

— „Сазенах“ ли? — Лийън се намръщи. — Това на шотландски ли е?

Той кимна.

— Да. „Сазенах“ е галската дума за англичанин.

— Трябва ли да разбирам, че не си падате много по… чужденците?

— Мога да не им обръщам внимание, но мога и да не ги оставя на мира, особено ако са от английски произход.

„Но аз не съм британка. Аз съм американска поданичка!“ — почти изтърва Лийън. Сдържа се в последната секунда. Той не би имал и най-малката представа за какво му говори, а съвсем не беше необходимо да усложнява допълнително нещата. Вместо това го попита:

— Тогава защо ме спаси, щом си знаел, че съм някаква… някаква… англичанка?

— Майка ми беше англичанка — това признание сякаш нагарчаше на езика му и звучеше по-скоро като обвинение.

„Това обяснява мекия му акцент и лекотата, с която го разбирам“ — помисли си Лийън.

Той продължи:

— Съжалих, задето се увлякох толкова в празненството, че разреших на външни лица да използват меча ми.

— Твоят меч?

— Да.

— Естествено, че точно твоя меч съм използвала за танца. Така всичко си идва на мястото — измърмори Лийън.

Опитваше се да си изясни събитията, задвижили незнайния механизъм, който я отнесе вихрено в миналото.

— Освен това ти изглеждаше така, сякаш си се загубила. Помислих, че може да си се отделила от компанията си. Така ли е? — попита я той с проницателен поглед.

„Де да беше толкова просто!“

Лийън внезапно се притесни от този настойчив разпит и заби поглед в сивия гранитен под на помещението, което според беглите й наблюдения беше нещо като първобитно място за сбирки.

— Ами, аз… такова… — тя замълча, озъртайки се нервно наоколо. „Какво такова?“

И като да беше задала въпроса си на глас, той й предложи нужния отговор.

— На сватбата в Гленкоа?

Лийън не искаше да лъже, но клопката, в която беше попаднала, просто не й оставяше друг избор. „Освен това нямам какво да губя или да печеля“ — окуражи се сама.

— Точно така. Бях поканена на сватбата… от… ами… от булката. Настояваше да присъствам.

Лийън въздъхна облекчено и се усмихна, сякаш току-що изрече най-умното нещо на света. Усмихна се, защото най-после разбра къде се намира — Гленкоа, Шотландия! Как се е пренесла през океана без самолетен билет и без паспорт, беше съвсем друг въпрос. Шотландецът положително не би могъл да отговори и сигурно изобщо не би повярвал. Едва се осмеляваше да го зададе, дори на себе си.

Той повдигна брадичката й с върха на пръста си, погледна я право в очите и на гладко избръснатото му лице се появи замислено изражение. Но усмивката отново го разведри.

— Значи, казваш, булката?

Лийън кимна с полупритворени клепачи и с надеждата, че така поне малко прикрива вътрешните си терзания.

Мускулите на ръката му се напрегнаха и той притисна по-силно нейната до тялото си.

— До днес смятах, че познавам всичките приятелки на Сези, но сигурно не съм прав. Явно ти просто си се изплъзнала от вниманието ми. До този момент.

Лийън се опита да измисли подходящ отговор.

— Не би могъл да ме познаваш. Аз съм учителка.

Макар не съвсем на място, това поне беше истина.

— От тези в английското училище, което Сези завърши ли? — продължи да настоява той.

Лъжата подаде грозната си глава и скочи върху й.

— Да — отвърна Лийън, но не така спокойно, както й се искаше.

— Хайде да идем да намерим Сези. Убеден съм, че страшно ще се зарадва, като разбере, че си тук.

— Наистина ли! — възкликна Лийън, размишлявайки. „Защо на мен? С какво заслужих това злощастно, идиотско приключение? Аз съм танцьорка, не съм космонавт! Нямам опит в такива неща… но сто процента съм вътре до ушите.“

— Какво има пък сега? — попита той и се наведе, за да я чуе по-добре всред веселата глъч.

Лийън вирна брадичката си този път без негова помощ.

— Казах да вървим! Нямам търпение да поздравя Сези с щастливото събитие. Сигурно е много доволна, че се омъжва за мъж като теб — добави тя уклончиво.

Видя как мъжът се изопва. Очите му се присвиха.

— Не предполагах, че си чак толкова пийнала. Май ще е по-добре да изчакаме малко, преди да поднесем поздравленията си.

— Какво искаш да кажеш? — запита Лийън, вече съвсем учудена.

Настроението му внезапно се промени на сто и осемдесет градуса: галантният рицар, покорител на дамски сърца, изведнъж стана подозрителен шотландец, преследващ някакъв архивраг номер едно.

— Погледни по-внимателно наметката ми, красавице, и ми кажи какво виждаш в десена.

Тя наведе очи към каретата на полата, която се полюляваше над коленете му, и се взря хипнотизирано в шотландската вълна. Запита недоумяващо:

— Какво точно трябва да видя в десена?

— Черно-бели квадрати и ивици.

Лийън премигна.

— Какво общо имат звездите и ивиците[1] с всичко това? — запита озадачена. В гласа й се прокрадваше някаква нотка на отчаяна самозащита.

— Само една англичанка, дето нищо не разбира, може да говори такива глупости, а семейното ми положение ще ти избоде очите. Стърчи също като малкото ти носле от хубавото ти личице. Аз не съм женихът на Сези и ти много добре трябва да го знаеш. Аз съм Йейн Макбрайд — големият й брат и пълноправен защитник. И ако си дошла тук, за да причиниш мъка на сестра ми на сватбения й ден, помисли си още веднъж, сладка моя красавице.

— Струва ми се, че има някаква грешка — възпротиви се Лийън.

„И то голяма!“ — помисли си доста уплашена. Нямаше опит в подобни семейни истории, тъй като родителите й бяха загинали при самолетна катастрофа, но навремето беше гледала достатъчно серии от „Диво кралство“, за да познае кога някой острозъб лъв защитава семейната чест. Беше изникнала изневиделица и съвсем не на място.

— Права си, че има грешка. И аз съм този, който я направи — възкликна огорчено Йейн. — Изглеждаше толкова безобидна там преди малко. Кой те изпрати тук?

— Никой, аз…

Той я прекъсна грубо.

— Напълно ми е ясно, че този прелъстител Парлан Макдоналд от Гленкоа е разбил не едно и две девичи сърца навремето, но откакто е със Сези, е съвсем друг човек. Точно мен не беше много лесно да убеди, но вече съм сигурен, че е така. Няма да ти позволя да поставиш на карта щастието на Сези. Ако се наложи, ще те заключа някъде, докато свърши церемонията и ги венчаят. Тя заслужава поне това, още повече че аз я запознах с Парлан, а това не е маловажно.

„Страхотно! От трън на глог“ — измърмори под носа си Лийън, докато Йейн Макбрайд я влачеше след себе си. Бореше се с парализиращото чувство за безпомощност, което проникваше чак в костите й. Осъзнаваше, че под приятната външност на Йейн се крие опасен противник. Би предпочела да не го предизвиква с погрешни постъпки и думи, ако това изобщо беше възможно.

— Би ли ме изслушал поне за секунда, ако нямаш нищо против. Бях принудена от обстоятелствата и от чистата случайност.

Лийън помисли, че може би е време да вика за помощ, но разумно се отказа. Зависи кой ще се притече, и все пак реши, че може да замени лошото с още по-лошо. Йейн поне не я беше наранил. Засега.

— Каквото и да кажеш, няма да променя решението си — увери я той и плъзна ръката си около кръста й, за да я придърпа интимно към мускулестото си бедро.

Водеше я като марионетка покрай хората. Отдалечиха се от тълпата, която приличаше на колона от посрещачи, и се насочиха към дървена врата. Лийън предположи, че това е задният вход на мястото за сбирки на общността. Той я предупреди:

— Ако продължаваш да обясняваш, само ще се забъркаш още повече, красавице.

Беше съвсем прав — наистина, не би могла да се измъкне от положението с обяснения. Йейн ритна вратата, за да я отвори, и се озоваха в обветрената и затрупана със сняг долина. Студеният полъх на вятъра я удари право в лицето и събуди у нея реакция, близка до паниката.

„Може би е настъпил моментът да се разкрещя — помисли Лийън. — Никога не съм приемала да играя пасивна роля и ми се струва, че ако искам да оцелея, не е моментът тепърва да опитвам. Хайде, момиче, размърдай се!“

— Пожар! Помощ! Пожар!

Макар гласът й да приличаше по-скоро на звук от настъпена гумена играчка, отколкото на писък, няколко любопитни физиономии се извърнаха в тяхната посока.

Йейн направи гримаса.

— О, красавице, виж сега какво направи. Развали колоната от посрещачи на Сези.

— Не ме интересува какво съм развалила. В никакъв случай не желая да изляза навън в това време!

В ясните сини очи на шотландеца просветна гневна искра.

— Ще се погрижим за това, и то тутакси — каза, явно несвикнал да му се оказва съпротива.

— Говоря съвсем сериозно.

— Сериозно или не, но хората на Гленкоа едва ли ще ти окажат голяма помощ срещу мен. Кланът Макдоналд може да ни зяпа, но няма да посмее да се намеси в личните ми работи. Не е в техния стил да се отнасят лекомислено към кръвното братство.

— Кой говори за някакво кръвно братство? Говоря ти за сталактити, приятелче! — каза Лийън, борейки се с обхващащата я истерия.

— Какви сталактити?

— Добре тогава, ледени висулки — поправи се тя, констатирайки с прискърбие, че й липсва търпението, с което Йейн беше обяснил думата сазенах.

— Англичанка — измърмори той под нос и продължи още по-настойчиво: — Намирам за справедливо да те предупредя, че съм обвързан с Макдоналдови чрез Парлан и сестра ми Сези.

— Всичко това е чудесно, но не желая да имам нищо общо с цялата тая история. Не съм дошла от толкова далеч, за да умра от студ в снега. Можех спокойно да сторя това вкъщи, без да изтърпя и половината от тази бъркотия!

Заудря го с юмрук по широките гърди, борейки се вече за оцеляването си. Изруга:

— Не вдигай толкова шум! Караш ме да съжалявам, че съм бил толерантен с теб.

Лийън няколко пъти отвори и затвори пресъхналата си уста.

— Толерантен ли? О-о, ти… Ти… Това е идиотизъм!

— Да, така може да се нарече и идването ти тук — съгласи се Йейн.

В този момент на лицето му се появи широка усмивка от типа „Не се притеснявай, помислил съм за всичко“ и сръчно поздрави със сваляне на кепето си една дребна и добре сложена жена в напреднала бременност. Беше облечена в дълга бяла рокля и карирана наметка. Тя стоеше в началото на колоната от посрещачи и ги гледаше със зяпнала уста. След това Йейн с многозначителна гримаса хвана ръцете на Лийън, притисна ги отстрани на тялото й и бързо я целуна. Влажната топлина на търсещите му устни съвсем целенасочено я накара да млъкне. Езикът му премина нежно по чувствителната вътрешност на устните й в съзнанието й не остана нищо друго, освен неговия неочаквано приятен вкус.

Преди да разбере какво става, той се отдръпна от нея, вдигна лекото й тяло и я метна през коравото си рамо съвсем по първобитен начин. Напълно зашеметена, с люлееща се надолу глава, от което кръвта се стече в бузите й, Лийън се притисна инстинктивно към Йейн в желанието си да запази живота си.

— За бога! Какво си въобразяваш, че правиш? — попита настойчиво.

— Спазвам обещанието, което дадох на сестра си — отвърна й той.

— Като ме увесваш по такъв начин ли?

Мислите за бягство, проблясващи в главата й, окончателно се провалиха. Положението се оказа извън всякакъв контрол, както и собствената й съдба.

— Върша това, което ми се налага, красавице.

— Но ти дори не знаеш как се казвам — избъбри тя и думите й заглъхнаха в мекотата на кадифения му жакет.

Мечът му се оказа между тях и убиваше на гърдите й.

— Това няма никакво значение. Ти си тук и само това е важно.

Йейн Макбрайд отново беше прав, призна Лийън пред себе си и потръпна. Мислеше трескаво за това, как да преодолее бариерата на времето и да се върне вкъщи. Какъв ли е начинът, по който се отървава от нежелани гости „един истински шотландец“.

[1] Bar, star — квадрат, звезда — близки по звучене думи — Б.пр. ↑

Глава втора

„Просто невероятно — помисли си Лийън. — Йейн Макбрайд уверено оставя следи в снежните преспи, като че ли върху рамото му се намира нещо, не по-тежко от врабче.“ Но тя не беше врабче. Беше жена. Ядосана, притеснена и объркана жена, в чийто стомах се търкаляше само един зеленчуков сандвич и пораждаше усещането за топка за боулинг.

Запита се колко ли скъпоценно време беше изтекло от танца й в студиото, когато единствената й грижа беше да довърши театралната продукция, върху която работеше. Изчислени грубо, сигурно няколко часа, макар че в момента й изглеждаха поне няколко години.

Смразяващ кръвта вой в далечината прекъсна размислите й. Несъзнателно се притисна още по-силно към гърдите на Йейн, стисна очи и попита:

— Какво е това?

— Нали си свикнала с града?

— Можеш да заложиш новата си новеничка пара, че е така — отвърна му тя, припомняйки си това, с което беше сравнил косата й, като реши, че подхожда за примерна местна валута. — И какво е това все пак? — настоя. — Прилича на вой на ловуващи банши.

Йейн спря да си поеме дъх и намести Лийън върху рамото си. Тя още веднъж се възхити на удивителното спокойствие, с което посрещаше отвратителното време. Лицето й се гушеше в кадифения гръб на жакета му и тялото му я защитаваше от ледените иглички. Той посрещаше свирепия напор на снежната вихрушка лице в лице, непоклатим пред зимната ярост на Майката природа.

— Не са банши, красавице. Това, което чуваш, е вой на вълци. И то гладни вълци — добави той.

Лийън потрепери и моментално отвори очи. По принцип не се стряскаше лесно от каквото и да било. Но сега не се намираше в своя век. При създалите се обстоятелства да се изплаши, беше напълно човешко.

— Защо ли не е ден?

— Съвсем скоро ще бъде.

— Бих желала да ме свалиш на земята. И вместо да ме носиш, да ме прегърнеш.

— Няма да те сваля, докато не се озовеш на сигурно място в къщата ми — възпротиви се той.

— Там ли отиваме?

— Не отиваме, вече сме.

Йейн блъсна с рамо вратата на каменна къща без прозорци и с торфен покрив. Влязоха в единствената стая и той безцеремонно я тръсна на леглото. То представляваше някакво подобие на кутия с ниски стени, без капак. Във вътрешността му бяха застлани кожи от някакви митични животни, което допълнително развихри пренапрегнатото й въображение.

Понеже и без това нямаше какво да каже, тя се намести в средата на масивното легло и започна да наблюдава как Йейн се освобождава от кепето, меча и жакета си и ги окачва на пирон до вратата. Ленената му риза с дълги ръкави, разтворена отпред, разкриваше силния му врат и подчертаваше широките гърди. Погледът й слезе надолу към кръста, където ризата спретнато изчезваше под колана и полата. „Без съмнение, Йейн Макбрайд е превъзходен мъж“ — реши тя. Но това не отслаби тревогата й от факта, че е затворена в една стая с непознат, а навън е снежна буря. И все пак присъствието му й носеше някакво странно и непонятно облекчение.

— Не ме гледай така свирепо — посъветва я Йейн, обърна се с гръб към нея, взе парче торф от купчината до комина и го хвърли върху тлеещите дънери в огнището.

Огънят лакомо подхвана горивото и на секундата обля стаята с топли оранжеви отблясъци. По голите стени затанцуваха сенки.

Лийън вдъхна с наслада приятния аромат на горящия торф, изправи се на колене и несъзнателно се приближи до ръба на леглото и до топлината на огъня. До този момент не беше осъзнала колко студено е било навън. Сега бяха на сигурно място, защитени от вълците, от капризите на времето и от вероятността, макар и хипотетична, да налетят на баншите, които охраняваха Гленкоа.

Така както беше откъсната от цивилизацията, на Лийън й се прииска да има касета с музика на класическа китара и касетофон с батерии, за да се отпуснат опънатите й нерви. Попита:

— Ти тук ли живееш? Сам?

Ясните очи на Йейн потъмняха и станаха тъмносини. Можеше да се закълне, че за миг видя в тях болка, но той бързо я заглуши.

— Да. Когато съм в Гленкоа. Пребивавам тук. Сам.

Чувствайки се изнервена и изолирана, Лийън изпита непреодолимо желание да го накара да говори, за да не й се налага да се вслушва в нестройното стържене на собствените си мисли.

— Да разбирам ли, че имаш и друг дом някъде?

— Не съм богат, ако това имаш предвид.

— Нямам нищо предвид. Любопитството не е престъпление. Или може би е? Вече в нищо не съм сигурна.

— Не е престъпление — каза той и се зае с огъня.

— А къде е другата ти къща?

— Всъщност това е малка вила. Близо до Лох Ломонд.

— Знам къде е. Има една песен… Пееше се нещо за път високо в планината и ниско в долината — промърмори Лийън.

— Какво каза, красавице?

— Нищо особено.

С ръце на хълбоците Йейн се обърна към нея.

— Прекалено често мрънкаш под носа си, знаеш ли. Доста отблъскващ навик.

— Май имаш нужда от консултация с психиатър. Отсега нататък ще се опитвам да говоря по-ясно, когато се обръщам към теб.

Сарказмът й му убягна.

— Ще ти бъда задължен, понеже така и така сме принудени да понасяме компанията си.

— Кажи ми по какъв начин си свързан с Макдоналдови, като изключим роднинството ти с Парлан Макдоналд посредством сестра ти Сези?

— Макдоналдови и Макбрайдови са различни родове на един и същ клан.

— Май не ми е много ясно.

— Далечно родство, клонове на едно и също семейство, красавице. Толкова е ясно, че дори Оранжевия Уйлям иска да ни даде урок и така да сплаши и останалите.

— Оранжевия Уйлям ли? — запита Лийън, смъкна импровизираната качулка от главата си и намести карирания плат върху раменете си.

— Говоря за краля на Англия. Държиш се, като че ли за пръв път чуваш за него. Не един шотландец би желал да може да твърди същото. Бяхме много доволни от нашия Джеймз Седми, преди да се появи той.

— Да, естествено. Чела съм за Уйлям и за Джеймз в книгите.

— Ох, красавице. Няма ли да изтрезнееш най-накрая? Мислех, че леденият въздух и снегът ще те излекуват. А ти продължаваш да плещиш безсмислици.

— Предполагам, че разходка в снега е твоята версия на студен душ — сухо отбеляза Лийън.

— Пак безсмислици.

Тя разтърси глава, като да я прочисти.

— Не са безсмислици, просто… ами страшно съм жадна.

— Пресъхнала ти е устата, нали? Тази нощ не ти се полага повече вино — отсече Йейн.

— Добре! — въздъхна Лийън и премести поглед към покрива от торф. Вече й се повдигаше от напомнянето за това вино. Безполезно беше да му обяснява, че никога през живота си не е вкусвала от него.

— Но една чаша горещ чай би се отразила много добре на стомаха ми.

— Трябваше да се досетя. Англичаните си падат по дружното пиене на чай.

Той се наведе и извади изпод леглото кутия с метален обков.

— Имах подозрения, че Сези крие тук и там по някоя и друга кутия чай.

— Навик, останал от училището в Англия ли? — попита Лийън и надникна през ръба на леглото към главата на Йейн.

Косата му беше хубава — нито много дълга, нито много къса. Красива по свой начин. И чиста. Йейн вдигна глава. Лийън се дръпна.

— Не се е научила да пие чай в английското училище. Сези възприе този навик от майка ни. Умира си за него от съвсем малка. Мисля, че е закърмена с чая.

— Ти не си ли?

Йейн отвори капака на кутията.

— Баща ни е искал първородният му син да има дойка — отвърна той сухо.

— А майка ти нищо ли не е казала по този повод? — окуражи го Лийън, решила да го кара да говори, за да не позволи на страха и паниката да я обсебят напълно.

— За бога, красавице! Откъде да знам? Никога не сме разговаряли за такива неща. Ще кажа само едно и то е достатъчно — не си падам по вкуса на английския чай.

— Както и по нищо друго английско — каза Лийън, но той вече не я слушаше.

— Ето — Йейн извади от голямата кутия по-малка лакирана кутийка, украсена с ориенталски орнаменти. Отиде до огнището, наля малко вода от калаен съд в едно канче, изсипа от листата и остави сместа до огъня, за да заври — Готово. Чаят ти скоро ще стане, красавице.

Лийън се намръщи. Колко примитивен е бил всъщност седемнадесетият век. Никакви пакетчета чай. Никакви емайлирани керамични чайници. Никакви лимони и глезотии. Вероятно и никаква фино рафинирана захар. И положително никакви заместители на захарта или хлорирана вода. Нещата, които смяташе за съвсем обикновени, тук бяха абсолютен лукс.

Грижите й за момент отстъпиха на втори план, изместени от карикатурно ухилените физиономии на микробите, плуващи в непречистената вода.

— Обичам чая врял.

— Както кажеш.

Йейн премести канчето по-близо до огъня.

— Още по-близо, ако обичаш. Харесвам го наистина врял.

Той кимна бавно и изпълни молбата й.

— Благодаря.

Помисли си, че не й се е случвало много често мъж да си създава толкова проблеми само защото го е помолила.

Когато за нейно удоволствие чаят стана, както го искаше, необходими бяха десет минути, за да изстине малко и двамата се затвориха в мислите си. Възцари се тежко мълчание.

Най-накрая Йейн й подаде канчето и каза:

— Внимавай как го хващаш. Дъното пари много.

Докато й подаваше чая, ръката му обгърна нейната, а пръстите му уловиха нейните пръсти. Очите им се срещнаха — нейните отсъстващи, неговите настойчиви.

— Трябва да знаеш, че не съм искал да те затварям по такъв начин, красавице.

— Това извинение ли е?

— Констатирам факта.

— Съжалявам, че присъствието ми в Гленкоа с нещо те плаши.

Опита се да измъкне ръката си от неговата, но той я хвана по-здраво и не я пусна.

Изведнъж Лийън изпита безпокойство, че отново може да се опита да я целуне. Гледаше с копнеж устните й и небесносините му очи изобщо не скриваха желанието му. Но все пак се въздържаше.

— Дребосъчка като теб — заплаха за мен. Що за невероятно твърдение?

Потърка закачливо основата на палеца й със своя.

Лийън се бореше със смесените си чувства. Беше решила твърдо да поддържа дистанция помежду им. Попита го с ненужно висок глас:

— Защо тогава съм затворена тук против волята ми?

Неподправената му любезност се стопи.

— Затворих те, защото съм почти сигурен, че искаше да провалиш сватбата на сестра ми.

Йейн рязко пусна пръстите й и чашата. Тъмнокафявата течност се разплиска и потече по ръката й.

Лийън изпита инстинктивно желание да плисне чая в лицето му и да избяга, където й видят очите, но това не беше възможно. На вратата нямаше ключалка, но между нея и свободата стоеше Йейн. А свободата представляваше мрак, снежни преспи и гладни вълци.

Дори да успееше да избяга от Йейн, след това какво? Щеше все така да бъде в плен на някаква идиотска примка на времето. Не, в момента бягството би било опасна и необмислена постъпка. По-добре засега да си наляга парцалите. Ако не друго, намираше се на топло, с покрив над главата и горещ чай в стомаха. И по ръката.

Лийън се намръщи и замислено огледа стаята.

— Какво има пък сега? — попита рязко Йейн. — Имаш вид на човек, загубил нещо страшно ценно.

„Нищо, освен собствения си свят. Може би и разсъдъка си.“

— А… не… нищо.

Улови се, че всъщност търси с поглед някакви салфетки. Или салфетници, подложка за чаша. Неща познати и близки. Отхвърли мисълта да се избърше с наметката и изблиза чая от ръката си като котка.

Лийън наблюдаваше Йейн на трепкащата светлина на огъня, а той следеше нея. За да отклони настойчивия му поглед, тя усърдно се зае да отпива от чая си, като прецеждаше листенцата през зъби. Явно майката англичанка беше пропуснала да обясни на Йейн някои подробности при приготвянето на чая. Например тази, че листата се прецеждат, преди течността да се пие. Но в момента това беше по-добро от нищо. Възелът в стомаха й започна да се отпуска.

За нейно облекчение Йейн стана, за да сложи още дърва в огъня, и каза през рамо:

— Като се съмне, ще те изпратя до Лох Левен и до стария път към Инвъркоа. Оттам ще можеш да отпътуваш за твоята страна и да забравиш, че изобщо си идвала в Гленкоа.

„Да отпътувам за моята страна! Де да можех.“ — Лийън се наведе и остави полупразната чаша до леглото.

— Значи ще ме пуснеш да си вървя сутринта? — каза уклончиво.

Чудеше се, дали би посмяла да отиде някъде дори денем. В снега, без кола. Без пътна карта. Би ли посмяла да пътува по традиционните начини, знаейки, че я очаква единствено колониална Америка?

Пълното объркване, в което се намираше, надхвърли всички граници и натежа в съзнанието й. Изведнъж Йейн Макбрайд й се видя най-малката от всички злини, които я заплашваха. Осъзна, че повече се страхува да остане без него, отколкото от възможността да й се случи нещо в стаята му.

— Призори цялата история ще е приключила. Опитай се дотогава да си починеш. Очертава ти се дълъг ден.

Йейн метна някаква космата завивка към Лийън и тя я хвана във въздуха.

— Много добро изпълнение, красавице — отбеляза той.

Отиде до огъня, премести креслото и започна да си приготвя място за спане, без да й обръща повече внимание.

Лийън подуши животинската кожа и сбърчи нос. Точно както очакваше. Огледа стаята за някаква друга завивка. Нямаше.

Принудена да приеме дискомфорта, тя се сгуши по-дълбоко в перушинения дюшек и замечта за удобното си топло легло, за скърцащите от чистота чаршафи, за удобните възглавници, пълни с полиестер. И за сигурността и целенасочеността на нейния свят.

Опита се да се отпусне, но тялото й беше като жица под напрежение.

Изключено беше да си почине, още по-малко да заспи. Установи, че присъствието на Йейн Макбрайд има второстепенно значение.

Истинският й тъмничар беше времето, а тя — негов затворник. Времето не й позволяваше да си тръгне елегантно от Гленкоа, защото нейният свят не я беше подготвил да оцелее съвсем сама сред природата на Шотландия. Разполагаше със съвсем откъслечна информация, която едва ли щеше да й помогне.

С отворени очи и с пресъхнала уста Лийън се заслуша в равномерното дишане на Йейн и се зачуди как ще се измъкне след всичките лъжи, които беше наговорила. Беше обречена, ако не успее и дважди обречена, ако успее.

Страхуваше се до смърт от момента, в който Йейн Макбрайд ще я пусне да се оправя сама. Накрая се унесе в неспокойна дрямка.

Барабанни удари извадиха Лийън от безпаметния й сън. Някой удряше с юмруци по входната врата. Тя се надигна със зачервени очи и прехвърли краката си през таблата на леглото. Йейн обаче я изпревари, вдигна резето и отвори вратата. Отвън в разсеяната лилава светлина, се раждаше зората. Зад гърбовете на тримата неочаквани посетители Лийън успя да забележи, че снегът е спрял, но преди това е затрупал цялата околност точно като в приказка.

— Сези, защо идваш тук в този час? Какво си мислиш, че правиш? По това време трябва още да си в леглото с Парлан — отбеляза закачливо Йейн.

Младата бременна булка от предишната нощ мина покрай брат си и влезе в къщата. Беше облечена с разкроена в кръста вълнена рокля, върху която беше надиплила карираната си наметка. Носеше и дантелена шапчица. Сези напомняше на Лийън китайска кукла с млечнобяла кожа и златно руси коси.

Тя застана между Йейн и леглото и хвърли бърз и непредпазлив поглед през рамото си. Този поглед разкриваше много и Сези стана напълно ясна на Лийън. В деликатните й сини очи се четеше обичта към брат й, но се долавяха и прикрити лични мотиви. Лийън реши да не наднича повече в душата й.

— Не се безпокой за мен и Парлан — отвърна тя на перфектен английски. — Какво ти става, Йейн Макбрайд, в името на всичко свято? — Устните й се събраха в тънка линия.

Лицето на Йейн пребледня, след това хвърли бърз поглед към Лийън.

— Направих това, което обещах — не позволих на бившата английска изгора да развали сватбата ти.

Сези вдигна ръка към устните си. Беше неин ред да изрази недоумение.

— Но, Йейн, това не е жената, за която ти говорих. Онази вероятно е помислила, преди да ме заплаши, и не се появи в Гленкоа — обясни Сези и, без да иска, ритна с върха на сабото си забравената чаша чай на Лийън. По пода се разля кафява течност, а чашата се скри под леглото.

Изглежда единствено Лийън забеляза това.

— Коя е тогава? — запита Йейн.

Съсредоточена в кухия звук, който чашата издаде при удара си в стената, Лийън със закъснение осъзна, че е станала център на внимание. Под скърцането на леглото тя грациозно се изправи, приглади вълнения си джемпър и нагласи карираната наметка. Чувстваше се в неизгодно положение. Бързо разбра, че и до утре да приглажда дрехите си, няма да им помогне. Не можеше да си спомни кога за последен път беше спала с дрехи. Не предполагаше, че някога ще мисли за парната си ютия като за най-добър приятел. Но в момента нямаше време да обмисля този въпрос. Беше настъпил часът на истината, доколкото имаше смелост да я каже.

Вдигна глава, прочисти гърлото си и прокара език по зъбите си.

Чудеше се дали между тях са останали листа от чая и мечтаеше за една цистерна с освежител за уста. И огледало.

— Казвам се Лийън Съливан — заяви с увереност, която съвсем не изпитваше.

Някакъв величествен джентълмен, който й напомняше за Дядо Мраз, доста як и внушителен, облечен в шотландска пола и връхна дреха, която напомняше на военен жакет, вместо в традиционния червен костюм, й се представи в отговор.

— Аз съм Алистър Макдоналд от Гленкоа, пазител на долината и старейшина на клана, а срамежливата дама, която наднича зад мен, е съпругата ми — изрече той с вежлив глас.

После даде възможност на слабата жена с прошарена коса да влезе в къщата и затвори вратата, за да не прониква студа.

Лийън почувства, че е много важно как ще действа. Не можеше да си позволи да се противопостави на патриарха на семейство Макдоналд в Гленкоа — шотландска общност, в която само една погрешна дума или постъпка можеше да се окаже фатална. Мускулите на стомаха й се свиха и тя мислено кръстоса пръсти против лъжлива клетва. След това присви колене, разтвори ръце и изпълни прост балетен реверанс в отговор на запознанството.

Алистър Макдоналд кимна в знак на съгласие и прие жеста й като човек, свикнал с подобни начини за оказване на внимание.

— Не ни е известно откъде сте — настоя той.

Макар да личеше, че е образован, акцентът му беше по-отчетлив от този на Йейн. Лийън се наведе към него, за да чува по-добре думите му, и затаи дъх, за да не изпусне нишката на разговора. Реши, че произношението му е достатъчно ясно, за да може да го разбира, ако слуша внимателно. Но значението на някои от думите й убягваше. Това беше напълно естествено — тя е танцьорка, не филоложка.

Главният Макдоналд не я остави дълго да разсъждава върху акцента, образоваността и речника му и премина към същността на въпроса:

— Разбра ли ме? Откъде си?

Лийън пристъпи неволно и започна да мачка с ръце наметката си. Как можеше да отговори честно и да му каже, че е родена и израснала в Съединените американски щати във време, така отдалечено от неговото, че не би могъл да си го представи, дори и да опита? Защото и тя самата изпитваше трудности със схематичната същност на истината.

В желанието си да намери подходящ отговор се вгледа в наметката толкова съсредоточено, че цветовете се размазаха пред очите й и се сляха в едно-единствено шотландско зелено.

„Зелено. Може би тук беше разковничето.“

Хвърли бърз поглед към Йейн и изрече:

— Грийн Гейбълс… Аз съм Лийън Съливан от Грийн Гейбълс.

— Какво необичайно име — Лийън. Май не съм го чувал досега — каза той.

— Англичанка — изрече дълбокомислено, сякаш чуждестранният й произход даваше предварително отговор на всички въпроси, които би могъл да й зададе.

Той прехвърли отново вниманието си към Йейн.

— Е, добре. Ти самият какво имаш да кажеш?

— Не знаех, че си се върнал от форт Уйлям — отвърна Йейн.

Алистър Макдоналд се изсмя подигравателно.

— Форт Уйлям! Не видяхме и половината от него. Това верноподаническо задължение ме принуди да прекарам на седлото повече време, отколкото се полага на човек като мен, прехвърлил шестдесетата си зима.

— Но, нали фортът е на не повече от ден езда оттук? — каза Йейн.

— Открих, че комендантът на гарнизона, някой си полковник Хил, е нещастен остатък от дните на Кромуел. Липсва му авторитетът на цивилен при новия режим на Уйлям, за да му засвидетелстваме необходимата преданост към короната. Това може да ни подскаже колко е дезорганизирана английската корона в наши дни. Изглежда не могат да вършат собствените си работи, камо ли да се грижат за благото на Шотландия. Кълна се, че денят на раздялата на Стюартите с властта беше тъжен ден за нас.

— Нали знаеш, че за крал Уйлям кланът Макдоналд не е нищо повече от шайка конекрадци?

— Да. И не съм толкова стар, че да позволя на един английски крал удоволствието да ме държи под ботуша си. Особено когато се държи по такъв недостоен начин с клана. Да започнем с това. Полковник Хил ми връчи писмо, адресирано до сър Колин Кембъл от Ардкинлас.

— Главният шериф на Арджил? — забеляза Йейн.

— Съшият. Аз и хората ми отидохме до Инвърарей, за да му го предадем лично.

— Но това са повече от шестдесет мили, а и времето си го бива.

— Вярно. Валеше така, че не виждахме нищо пред очите си от снега. Но нямаше начин. Положил съм клетва за вярност в Инвърарей. Въпреки че е против убежденията ми, дал съм дума на шерифа, че ще съобщавам новините на хората от Гленкоа и че негодниците, които не се кълнат в Уйлям, ще бъдат пратени в затвора и оттам във Фландърс.

— Просто не си имал избор. Ти и Александър Макдоналд от Гленгъри сте единствените старейшини, които открито не одобряват режима, но спазват дълга си към Лондон. В противен случай Уйлям би ви смазал и двамата. Зад него стои мощта на английската корона.

— Уреждам работите на Гленкоа, макар че се забавих малко. Мисля, че сега трябва да направя същото — да изгладя неудобството от твоето грубо домогване до Лийън от Грийн Гейбълс, докато съм кръстосвал враждебната страна на Уйлям.

Лийън потисна желанието да се разсмее, когато Алистър Макдоналд продължи речта си, доволна, че не обърна внимание на името Грийн Гейбълс и не се замисли върху него по-сериозно.

— Виня себе си точно толкова, колкото и теб за този неприятен инцидент, Йейн. Мое задължение е да стоя в Гленкоа и да наблюдавам отблизо сватбените празненства. Единствено аз имам правото да проверя какви си ги вършил миналата нощ.

— Кълна се, че не съм сторил нищо лошо на тази красавица — заяви с дълбоко уважение Йейн. — Моето легло е на пода. Убеди се сам.

— Това има много малко значение в момента. Важното е не какво си сторил, а какво би могъл да сториш. Можеше да я оставиш с дете.

Лицето на Йейн доби видимо пепеляв оттенък.

— Няма такава вероятност. Всеки от присъстващите би го потвърдил.

Въпреки че слушаше внимателно, Лийън загуби нишката на разговора. Имаше чувството, че влиза в тъмен театър по средата на представлението с нередовен билет и няма разпоредител, който да й помогне да намери мястото си.

Както и да е, в едно нещо беше сигурна — негодувание на Алистър Макдоналд е насочено към Йейн, а не към нея. Йейн изглеждаше способен да го понесе, но за нея можеше да се окаже камъчето, което преобръща колата. Убеди се в това, когато възрастният мъж продължи назидателната си реч.

— Това, което казваш, е без значение, Йейн Макбрайд. В очите на клана ти си опетнил репутацията на една жена. Не можеш да го отречеш.

— Само защото сгреших — отвърна бавно Йейн. — Ако беше жената, която Сези очакваше…

— Щеше да бъде посрещната като безсрамница и удостоена според заслугите си. Но тя не е. В селото имахме много гости и нито един от тях не беше изнесен от сватбата против волята му, а и старейшината не е присъствал, за да даде възможност да се обмисли — скара му се Алистър Макдоналд.

Лийън се почувства между чука и наковалнята. Вгледа се в лицето на Йейн. Самообвинението, изписано на него, я изуми. Осъзна, че въпреки оправданията на Йейн, възрастният старейшина ще остане с твърдото убеждение, че на нея по един или друг начин й е сторено нещо лошо. Йейн я беше вбесил, беше злоупотребил с търпението й, но в крайна сметка се беше държал като джентълмен — всичко си беше на мястото.

Направи опит да каже нещо в негова защита.

— Аз съм добре. Наистина. Йейн запали огън, направи ми чай. Говорихме си. Само това.

— Това с нищо не променя факта, че сте прекарали нощта заедно без придружител — настоя Алистър Макдоналд.

— Страхотна вина, няма що! Помислих я за друг човек — прекъсна го нетърпеливо Йейн.

— Не ме ядосвай повече, Йейн Макбрайд — избуча Алистър, — познавам те от парче месо. Израснал си с мен тук в Гленкоа.

— И ти засвидетелствам необходимото уважение за тези години. Но това е абсурд — заяви Йейн, едва сдържайки гнева си.

Алистър Макдоналд протегна ръката си с дланта напред и Лийън го оприличи на регулировчик, направляващ движението след катастрофа на улицата.

— Достатъчно. Ще изпълниш това, което искам от теб — договор за обвързване. И това е прекалено леко наказание за ужасно грубото ти държание.

Сези се намеси:

— Знаеш древните закони, Йейн. По-добре да поправиш грешката си, отколкото да упорстваш.

— Сези е права — отсъди Алистър Макдоналд.

Очевидно развълнувана, съпругата на старейшината добави нещо на галски. Думите й прозвучаха на Лийън като неразбираем брътвеж, но старейшината се засмя и погали пръстите й.

— Момчето ще изпълни дълга си, жено, убедихме го най-накрая.

В следващите минути групата разговаряше около нея, над главата й, зад гърба й и във всяка друга посока, освен към лицето й, помисли си Лийън.

— От теб зависи да направиш от нея почтена жена, Йейн, и това е твое задължение. Ясно ми е, че си представяш женитбата като трънливо поле с едно-единствено цвете, но аз ще имам грижата бързо да разсея това недоразумение — изрече старейшината с нетърпящ възражение тон.

— Без трибунал? И никаква възможност да кажа нещо в своя защита?

— Няма нужда от събиране на съда. Да представлявам общественото мнение е моя привилегия. Между другото, това е единственото правилно решение. Въпросът повече няма да се разисква.

— Казвал ли ти е някой, че си заядлив дърт старейшина? — избухна Йейн.

— Може и да съм такъв, но мой свещен дълг е да раздавам правосъдие в Гленкоа така, както аз го разбирам.

— Сези със сигурност ти е обяснила отношението ми по този въпрос.

— Бъди сигурен, че като всички жени тя има собствено мнение за неприличното държание. Но мисля, че е нейна работа да ти разясни мотивите си за днес.

Йейн остро погледна Сези.

— Неприлично държание ли? Обвинен съм в неприлично държание, така ли?

Докато Йейн беснееше, в стаята се възцари тишина.

— Къде е Парлан?

— Дои кравите горе в нашата къща — отвърна уплашено Сези.

Внезапно цялото й внимание беше насочено към върховете на обувките й.

— Не племенникът ми Парлан обърна вниманието ми върху случая — каза старейшината. — Сези имаше някакви съмнения и понеже ти е родна сестра, реших, че са напълно основателни.

Йейн присви очи.

— Сега ми става ясно — изрече той замислено. — Мислиш, че ми правиш голяма услуга, нали, Сези? — прониза я със смразяващ поглед. — Обедите, които ми готвеше, бяха голяма услуга. Кърпенето на чорапите, когато имаше настроение за тази работа, също беше услуга. Но специално това, скъпа сестричке, съвсем не ти влиза в работата — каза мрачно Йейн.

Сези вдигна поглед и в гласа й се прокрадна умоляваща нотка.

— Моля те, Йейн, не съм имала това предвид. Направих го за твое добро.

— Аз съм на тридесет лета, Сези. И съм достатъчно мъдър, за да знам какво е добро за мен — изрече през зъби той.

— Напоследък изпитвам сериозни съмнения в това.

— А какво ще кажеш за жената, която по твоя вина е в това положение? Не се ли замисли поне малко как тя ще реагира на твоето свръх справедливо вмешателство? — изстреля в отговор Йейн.

— Моля те, не ми се сърди, Йейн!

— Да се сърдя ли. Та аз съм бесен, сестро!

Сези наведе глава, хапейки долната си устна.

— Пак действах импулсивно, нали?

Лийън изпита натрапчивото подозрение, че е пропуснала нещо много съществено в размяната на реплики между Йейн и Сези. Но не смееше да ги прекъсне. Особено в присъствието на Алистър Макдоналд, който имаше вид на градоносен облак. А Йейн се държеше, сякаш единственото му желание е да извие изящния врат на сестра си.

Накрая той въздъхна и за облекчение на Лийън атмосферата в стаята се разведри донякъде.

— Да, Сези. Била си импулсивна… за пореден път. И въвлече с маневрите си и друг човек в тази каша. Няма ли най-сетне да се научиш да мислиш, преди да действаш?

— Не ми се удава лесно, Йейн.

— Много ми се ще веднага да ти кажа какво мисля по този въпрос. Но все пак това ти е наследство от майка ни.

Йейн се обърна и застана с лице към старейшината Макдоналд, като свиваше и разпускаше юмруците си.

— Да разбирам ли, че няма да размислиш?

— Щях да стигна до същото решение със или без намесата на Сези. Решението ми е окончателно, Йейн. Като се отчетат силата и очевидното ти физическо превъзходство, невинността на жената не подлежи на съмнение — каза Алистър със скръстени на гърдите ръце.

— Да, по този въпрос не може да има спор — заключи Йейн.

— Тя е била беззащитна миналата нощ. Възползвал си се от тази нейна беззащитност, дори това да е било, както твърдиш, грешка. Нейното безчестие или спасение лежи на твоята и само на твоята съвест.

— Значи не мога нищо повече да направя, така ли? — изрече молитвено Йейн с неопределено изражение на лицето.

Ясните му очи изучаваха Лийън. Тя внезапно почувства горещина от този настойчив поглед, защото й се стори, че той знае как изглежда под дрехите.

Йейн изрече нещо на галски, което, звучеше много дълбокомислено, всеобхватно и криеше някаква едва доловима враждебност, която я накара да се почувства неловко.

— Ето, готово. Направих го — добави той на английски.

Алистър Макдоналд кимна й устните му се извиха в усмивка под мустаците.

— Да. Така обичам да се развиват нещата в мое присъствие — набожен и богобоязлив човек съм. Да се надяваме, че и ти ще осъзнаеш колко правилно е това.

— Съмнявам се — проточи бавно Йейн.

Вече знаеше, че е пропуснала нещо жизненоважно. Чашата на търпението преля и тя избухна:

— Добре, стига толкова. Наслушах се на подозренията ви. Сега ще ми каже ли някой от вас какво точно става тук?

Йейн вдигна вежди и я погледна.

— Да не искаш да кажеш, че не знаеш?

— Ако знаех, нямаше да питам — отвърна остро Лийън и нервният й глас отекна звънко във вътрешността на къщата.

— Трябваше да проговориш малко по-рано, красавице. Сега е твърде късно.

Лийън едва събра смелост да попита:

— Твърде късно за какво?

Чертите му се изостриха и за момент млъкна. След това изрече бавно, сякаш повдигаше астрономически товар:

— Да покажеш, че поне малко не си съгласна с нашия съюз.

Напълно зашеметена, Лийън отвори уста. Йейн беше красив. В това нямаше никакво съмнение. Признаваше и че я привлича като мъж. Но това не означаваше, че иска да се свързва с него завинаги.

— Не може да ми казваш това, което си мисля, че ми казваш — изрече тя и изтри потта от ръцете си в полите на вълнения джемпър.

С изправени рамене и ледени очи в пронизващо синьо, Йейн кимна.

— Мога и точно това ти казвам. По силата на нещастно стеклите се обстоятелства преди няколко минути ти и аз официално станахме съпруга и съпруг, красавице.

Вятърът отвън явно се беше усилил, защото виеше през зле изолираните стени на къщата право в лицето на Лийън. А може би съзнанието й виеше в знак на протест.

Тя се завъртя. Йейн се оказа до нея и хвана окуражително ръката й.

— Не се отчайвай, красавице. На жената, която ще наричам своя съпруга, никога няма да й се случи нищо лошо.

„Твоя съпруга! Мили боже. Няма ли кой да ми помогне?“ — помисли си Лийън.

Изведнъж възприе със сетивата си присъствието му и едва успя да прошепне дрезгаво:

— Не може да сме женени. Сигурно се шегуваш.

— Да не би да се усмихвам, красавице?

Не, Йейн не се усмихваше, никак даже.

— Но как така? Дори нямаше церемония.

— В Шотландия това е обичайна практика. Ако няма друг избор, мъжът може да се ожени само като обяви избраната жена пред трима пълноправни свидетели — в случая това бяха Алистър Макдоналд, жена му и сестра ми Сези.

— А булката не трябва ли да каже поне нещо в знак на съгласие? Да го… да го… изрази по някакъв начин? Искам да кажа, аз нямам ли някакви права в случая?

Йейн се намръщи, като че ли въпросите й го озадачаваха.

— Точно твоите права защитаваше старейшината, красавице.

— Но той изобщо не ме попита какво искам. Искам да кажа, какво ще стане, ако аз не искам да съм твоя жена? Всъщност точно такова е положението — не искам да се женя за теб — вдигна глава към Алистър Макдоналд и повтори твърдо: — Не желая това.

Старейшината се намръщи и поклати глава бавно, но не злонамерено.

— Вие досега не бяхте женени, нали така?

— Не — отвърна бързо Лийън.

— Значи, точно както казах, това е единствено правилната постъпка, Лийън Съливан от Грийн Гейбълс. Сторено е и не може да се развали. Можете да прекарате медения си месец тук в Гленкоа. Кланът ще помогне да изградите прекрасно съжителство с Йейн Макбрайд.

— Благодаря за предложението, но ако нямате нищо против, ще се откажа от него.

Лийън отново се обърна към Йейн. Опитваше се да се справи с това ново и неочаквано усложнение.

— Не мога да повярвам, че е истина. Аз дори не те познавам, а ти се опитваш да ме лишиш от всички неотменни права: правото на живот и свобода, правото да бъда щастлива — изрече тя с надеждата, че не преиграва.

— Чуй ме, красавице. Аз изгарям от желание да се женя точно толкова, колкото и ти — каза твърдо Йейн и пусна ръката й, за да я хване през кръста.

При тази непринудена фамилиарност сърцето й внезапно ускори ритъм.

— И това трябва да ме накара да се почувствам по-добре ли? — Лийън притвори очи, за да скрие нарастващото безпокойство и да възвърне поне част от самообладанието си. — Искам да кажа, че предпочитам да съм неомъжена. Имам работата си, кариерата на учител, апартамент, бизнес. Контролирам живота си или поне беше така, преди да дойда тук. Сега вече не знам.

— Не разбирам за какво говориш.

— Това изненадва ли те? Мен не! — искрица хумор се прокрадна в гласа й.

— Иди си и бъди сама, както искаш, Лийън — предложи тихо Йейн и топлият му дъх погали ухото й.

За първи път изричаше името й. Харесваше й как звучи от неговата уста. И се мразеше за това.

Навлажни устните си с върха на езика.

— Но това е съвсем типичен случай на принудително затворничество.

Опита се да бъде смела и да погледне спокойно на бъдещото им съжителство. Трябваше да помисли. Но не беше лесно, докато усещаше допира на силното му тяло.

— Нали чу старейшината. Ние сме само обвързани с договор.

— Какво означава това? Ако си спомняш, аз съм англичанка. Щом не разбрах, че вече съм омъжена, значи не ми е ясен и въпросният термин, нали така?

Реши отново да отвоюва позициите си. Този път сарказмът й улучи целта. Йейн рязко я пусна.

— Обвързването с договор означава, че ако от брака ни не излезе нищо за срок от една година и един ден, можем да развалим договора и всеки да поеме по собствения си път — заяви безмилостно той.

— Цяла година! — зяпна тя в пълно изумление.

— Да. Година и един ден — повтори Йейн.

Една година на това място и щеше да е готова за лудницата, помисли си Лийън. Освен това имаше задължения, работа за свършване, места, където трябваше да ходи, хора, с които да се среща.

И представление, на което беше хореограф.

В добрите стари Съединени американски щати.

Там назад или може би напред — в 1992 година.

Лийън изброи наум възможностите, които имаше. Освен сегашната, паднала като от небето, не разполагаше с друга, независимо колко малко й харесваше положението, в което се намираше. Освен ако успее, разбира се, да се добере по някакъв начин до меча на Йейн Макбрайд.

Глава трета

Инкрустираният със сапфири, идеално наточен и балансиран в съответствие с размера и силата на ръката му меч беше подарък от баща му, който от своя страна го е наследил от предишните поколения. Носеше го, откакто стана достатъчно силен, за да го ползва. В планините на Шотландия това беше не само задължително, но представляваше и голямо удобство.

Йейн спеше с него и пътуваше с него. Дори правеше любов, без да го сваля от кръста си. Така размишляваше, докато пристягаше кожените ремъци на ножницата около раменете си.

С него беше рязал главите на предателите, нападнали къщата в планината и убили родителите му. Верният му другар не му изневери и в битката при Киликранки, когато се сражава на страната на старейшината Якоби Макдоналдс и Бони Дънди срещу Оранжевия Уйлям и подлите му съмишленици. Наскоро беше спасил с него живота на Парлан Макдоналд от бандата на Кембълови от Гленйон. Доста вратове на конекрадци пострадаха.

Но Йейн реши, че мечът изживя звездния си миг като танцов партньор на Лийън Съливан, по-късно станала Грийн Гейбълс. Жена, която постави на изпитание търпението му и въпреки това го изкушаваше, както никоя друга. Жена, чиито зашеметяващи сини очи го изненадваха с красотата си всеки път, когато го погледнеше. Жена, която точно в този момент крачеше бързо по пътеката до заслона, където нощуваха понитата. Жена, чиито крака, обути в деликатни кожени обувчици, би трябвало вече да са напълно измръзнали, помисли си той.

Йейн закрепи меча и отвори вратата на къщата. Застана на прага и се загледа внимателно в новата си съпруга: в гордата й походка, в стройната й като топола снага, в палавите самуреночерни къдрици, които така го привличаха.

Без съмнение, Лийън го вълнуваше необикновено. Бавното затопляне, което усещаше в стомаха си, затопляне, което пълзеше и по-надолу, доказваше това. Но Йейн си припомни, че трябва да се контролира. Налага се да овладее това чувство, защото беше немислимо да се забърка в интимности. Предишният му брак го беше доказал.

— Ако сме приключили с караницата, бих желал да се заема със задачите за деня, красавице — извика той.

Лийън вдигна глава и го прониза с поглед.

— Ние ли? Да не би да имаш някоя мишка в задния джоб?

— Говориш с иносказания. Между другото, що за човек би си сложил мишка в задния джоб? А дори и да я сложи, какво значение ще има? Знаеш не по-зле от мен, че полите нямат джобове. Затова шотландците носят тези неща — той размърда пред очите й кожената торбичка, която висеше от колана му. — Англичаните — да. Те имат джобове по дрехите си, а и странните им дрехи изглеждат подходящи за разнасяне на мишки. Това не ми е много ясно и не ме интересува особено, ако трябва да бъда честен.

— Казах го на шега. Фразата „мишка в джоба“ е наследство от времето.

— От времето ли?

— Да, от времето. И е хитра… — „Не. Не е чак толкова хитра. Даже никак.“ — О, няма значение. Точно сега не съм в настроение да обяснявам. Още повече че ти просто се заяждаш с мен. Знаеш го, знам го и аз.

— Да, красавице. Така е. Но мисля, че ще бъде добре, ако си изясним малко сегашното положение.

— Да си изясним положението ли? Не знам кой плещи безсмислици — измърмори си Лийън.

— Какво?

— Нищо особено.

Йейн се наведе, отмести се от прага и сложи ръце на кръста си. Едрата му фигура изпълни отвора на вратата.

— В случай че те интересува, в голямата къща вече знаят, че сме женени.

Лийън спря насред крачката.

— Предполагам, че новината доста е раздвижила духовете: това, че съм англичанка и така нататък — отвърна тя сухо.

— Според Сези, Алистър бързо е успокоил духовете.

— Не се съмнявам. Смее ли някой да му противоречи? На този валяк.

— Сези предположи, че си дошла от Лондон с Фицгилбъртови, английските ни братовчеди по майчина линия.

Версията не би могла да е по-добра, дори тя да я беше измислила. Единственото разумно нещо беше да остави Йейн да продължи.

— Продължавай — настоя тя.

— Те са си тръгнали преди зазоряване. Мразя пръв да съобщавам лошите новини, но Сези предполага, че са се изпарили с всичкия ти багаж.

— Е, и?

— Праща ти чифт от нейните дървени сабо, за да не ходиш в снега с тези обувчици.

Лийън моментално омекна и погледна следите, оставени от цвичките й в девствения сняг между къщата и навеса на понитата.

— Много мило от нейна страна. Трябва да й благодаря.

— Да. Ще имаш достатъчно време за това. Поканени сме на закуска у Сези и Парлан. Обеща да сготви задушени агнешки крачета с розмарин и чеснов сос. Сестра ми е страхотна готвачка. Но това е най-малкото, което може да направи след неприятностите, дето ни причини.

Снегът беше престанал да вали. Планинският въздух галеше кожата на Лийън, подмладяващ… кристалночист. Тя пое дълбоко свежа глътка и издиша облак пара.

— М-м-м, звучи апетитно. Ами ако не съм гладна?

Йейн не се засегна от сарказма й.

— Много просто. Ти вече си Макбрайд. Постъпвай в съответствие с дълга и с положението си. Или поне се прави, че е така — на устните му се появи странна нежна усмивка.

Сълзи на самота и отчуждение замъглиха очите й. Лийън тропна с крак и му обърна гръб.

— Според мен няма смисъл да хабиш толкова нерви и да се сърдиш излишно — думите му прозвучаха като предупреждение. Но Лийън не му обърна внимание. — Вярвам, че не искаш да разстроиш една бременна жена, като й откажеш такава дреболия като покана за закуска — продължи той. — Не си толкова жестока, нали?

Не, не беше толкова жестока. Беше изплашена, помисли си Лийън. Връщаше се към събитията от миналата нощ отново и отново, опитваше се някак да ги подреди. Измисляше и отхвърляше план след план, как да вземе украсения със скъпоценности меч, който изглеждаше като част от тялото на собственика си.

Но Йейн Макбрайд носеше оръжието си, както мъжете от двадесетия век носят часовниците си. И май само чудо би го накарало да се раздели с него за достатъчно време, за да може тя да успее да се възползва. А не успее ли да се добере до меча, никога няма да се върне в собствения си свят.

„А никога е прекалено дълго време!“ Напоследък беше решила да си вземе котка от някой приют за бездомни животни. Добре, че не го направи. Африканските й теменужки щяха да изсъхнат естествено… да не говорим за телефонния секретар. Направо чуваше записа от гневни обаждания.

— Лийън Макбрайд? — плътен глас я отвлече от мислите й.

Извърна се към Йейн.

— Името ми не е Макбрайд! А Съл…

Снежна топка й запуши устата и прекъсна думите й. Плюейки тя изчисти снега от очите си, като внимаваше да не събори контактните си лещи.

— Наистина прекали, Йейн Макбрайд!

— Не трябваше да се обръщаш, красавице. Целех се в гърба ти — каза той и дяволито изражение замени нежната му усмивка.

Тялото й внезапно преля от жизненост и Лийън заживя с настоящия момент. Затанцува в снега, без да я е грижа за цвичките. Наведе се, грабна пълна шепа от пухкавата материя и я смачка в компактна маса.

— Няма да посмееш — подхвърли закачливо Йейн.

Лийън присви очи.

— Дали пък няма да посмея! — отдръпна се назад като бейзболен нападател, извъртя се в кръста, за да придаде повече сила на удара и метна топката. Тя попадна право в ухото на Йейн и събори кепето му.

Той примигна и се нацупи.

— Видя ли сега? Вкара сняг в къщата.

Наведе се да вдигне кепето. Поправи орловото перо и декоративната дантела, след което го постави обратно на главата си.

— И какво от това. Нищо няма да й стане от малко вода.

Полетя втора снежна топка, по-голяма и по-опасна от първата. Тя удари Йейн в гърдите и остана върху елечето от агнешка кожа.

— Красавице, предупреждавам те…

Третата топка се приземи на коляното му и влезе във високия ботуш.

— Според мен няма да можеш да я извадиш оттам. Най-много да я разтопиш, мистър Макбрайд.

Йейн стисна зъби и се стегна.

— Хвърли топката, Лийън!

Опитът в разчитането на езика на тялото подсказа на Лийън, че го предизвиква. Но незнайно защо не можеше да се спре. В момента имаше чувството, че едва ли не той е виновен за всичките й неприятности.

Четвъртата топка въобще не го уцели.

— Бъди по-разумна, красавице.

— Съвсем разумна съм — отвърна Лийън.

Петата топка попадна на място, което не би изтърпял никой мъж, дори и най-големият страхливец. А Йейн Макбрайд не беше страхливец.

Той се втурна към нея.

— Трябваше да ми го кажеш по-рано, красавице. Нямах представа, че работата е толкова лична — изрече той, стиснал зъби.

Лийън разбра, че е прекалила.

— Не съм имала това предвид — каза тя, отстъпвайки към навеса на понитата — Честно. Целех се в… Точно така, целех се в… Искам да кажа, че не желаех да те заболи — запъна се Лийън от неочаквания обрат в настроението на Йейн.

Отстъпваше назад, докато гърбът й опря и гладката студена стена. Малко четинесто пони подаде муцуната си над оградата и я подпря в рамото. Лийън буквално скочи в протегнатите ръце на Йейн.

— За момент си представих как те душа, но така ми харесва повече. Нямах представа, че така добре се приспособяваш — той сведе полупритворените си очи и я изгледа от главата до петите, преди отново да вдигне поглед към лицето й.

Беше толкова близо, че можеше да преброи бръчиците около очите му, предизвикани от смеха. Толкова близо, че почувства топлия му дъх върху устните си.

— Не мога да си позволя да не се приспособявам — изрече с необичайно задъхан глас.

Йейн беше първичен, както и земята, на която живееше, помисли си Лийън. Примитивен, чувствен и величествен като скалистите хълмове, обрасли с орлова папрат и пирен, които обграждаха Гленкоа като естествена крепост. Необуздан и силен като увенчаните с мъгли планини, които се извисяваха в далечината. В очите му се отрази благородната синева на шотландското небе и тя разбра, че е способен да извърши неща, които смяташе за невъзможни. Ако имаше, смелост да посегне към венчалния пръстен, помисли си Лийън, докато се измъкваше от ръцете му. Йейн се подпря с длани на оградата и по този начин я обгради без възможност за отстъпление.

— Миришеш на свежи цветя, красавице — наведе глава към шията й и вдъхна жадно. — Не е пирен — каза той и отново се изправи. — Нещо друго е. Нещо по-хубаво. — На лицето му се изписа недоумение. — Как го правиш? Миришеш толкова хубаво посред зима и след като си стояла на пушека от торфа в къщата.

Коленете на Лийън внезапно омекнаха. Навлажни устните си и инстинктивно протегна ръце напред и нагоре към Йейн, за да не падне.

— Френски парфюм. Шанел пет. Скъп, много изискан и много траен. Запазва аромата си необикновено дълго, ако се съчетае с пудра и изсушени ароматни треви за дрехи.

Бръчиците от смях около очите на Йейн изчезнаха.

— Бил съм в Париж, красавице. Там изобщо не мирише така. Смърди по-зле дори от нашия Единбург в разгара на лятото, доколкото си спомням.

В съзнанието на Лийън изникнаха полуразложени отпадъци и тоалетни по улиците и образът я извади от моментната чувствена омая, в която беше изпаднала. Тя се наведе и се измъкна изпод ръцете му.

— Нищо не мога да кажа. Не съм била в Единбург. И изобщо никъде другаде в Шотландия. Досега.

Гласът му стана по-твърд.

— Очевидно не си искала да идваш и сега. Защо тогава го направи?

— Честно казано, не знам. Наречи го съдба. Или, ако желаеш, орис. Консултирай се с теорията за относителността на Айнщайн. Възможността да съществува четвърто измерение. Не съм сигурна. Попитай ме пак след седмица, след месец или след година и един ден. Мили боже, надявам се, че няма да бъдат година и един ден! Може би тогава ще съм в състояние да ти обясня.

— Не се нервирай пак, красавице. Това, че Сези те е поканила, ми е достатъчно като обяснение. Не искам да ти досаждам с въпроси.

Лийън се запита какво ли би казал Йейн, ако разбере, че не е имала никаква покана за сватбата. И че го оставя да вярва, на каквото му харесва, защото така й е по-удобно.

Откровеността в никакъв случай не би донесла мир и разбирателство, затова вътрешната й борба беше кратка, и надделя здравият разум.

Преди да осъзнае какво става, Лийън усети, че Йейн е минал зад нея, обхванал я е с ръце и я е вдигнал от земята.

— Йейн Макбрайд, пусни ме!

Той се обърна и я понесе към къщата със съвсем сериозна физиономия.

— Открих, че това е най-успешният начин да имам някакъв контрол над теб, красавице. Ако не държа танцуващите ти крачка далеч от земята, изобщо няма да мога да се справя с горните ти крайници.

Лийън започна луда борба и Йейн загуби равновесие. Подхлъзна се и застана на коляно в снега.

— Смили се над мен и престани, красавице, преди да си ме осакатила за цял живот.

— Ти луд ли си?

— Сигурно. По-лесно бих се справил с цяло кълбо шаващи змиорки.

— Не е ли по-добре да ме пуснеш, Йейн?

— Не — отвърна твърдо той.

Лийън почувства как тялото му се напряга, за да събере сили да се изправи на крака.

Това беше пълен абсурд — мъж в пола да я разнася насам-натам като чувал с картофи. Лийън почти се разсмя.

— Няма да успееш. Прекалено тежка съм — заяви накрая тя и се улови за врата му, докато той се огъваше под нея.

— Мечът ми тежи повече от теб, красавице — отсече компетентно той.

При споменаването на двуострия меч, в главата на Лийън проблесна идея. Егоистична идея, с която никак не се гордееше. Но беше отчаяна.

— Обзалагам се, че няма да можеш да се изправиш заедно с мен, ако си коленичил на земята и с двата крака.

Почувства, че тялото му се отпуска.

— А защо трябва да го правя?

— Защото си мъж, а мъжете винаги се опитват да доказват нещо.

Той уравновеси тежестта в ръцете си с леко и бързо движение.

— Имаш особено чувство за хумор, красавице.

— Не се правя на интересна. Аз, от своя страна, залагам… една приятна закуска със Сези и Парлан. Ще се държа съвсем както подобава на послушна млада булка. Обзалагам се, че няма да можеш.

В сините очи на Йейн проблесна интерес.

— Ти май си падаш по хазарта, а?

— Играла съм един или два пъти през живота си на джин — рум. За разнообразие.

— Много ви е странен начинът на изразяване на вас, англичаните. Само дето не мога да разбера и половината от това, което каза току-що.

Лийън се досети, че играта джин — рум вероятно още не е изобретена.

— Рум е вид игра на карти.

— Да. И аз играя на карти от дъжд на вятър. Убедена ли си, че знаеш какво правиш?

„Не съвсем. Но искам да си отида у дома и твоят меч е единственият билет, с който разполагам.“

Лийън кимна.

— И ще ми поднесеш чинията пред огнището, като идем у Сези?

— Като същинска богиня на домашния уют.

Йейн удивено повдигна вежди.

— И ще говориш само когато те попитат нещо?

— Ами… да, макар че може да ми се наложи да си хапя езика, за да спазя тази част от уговорката.

Йейн се подсмихна.

— И ще се държиш, както подобава на дама с положение — няма да споделяш виното на масата, дори ако ти предложат?

Лийън направи гримаса.

— Ти никога ли няма да престанеш с това?

— Всяко нещо с времето си. Кажи съгласна ли си с моите условия?

— Щом настояваш.

„Щом това е единственият начин, за да те накарам да захапеш въдицата.“

Йейн се замисли за секунда.

— А какво ще поискаш ти, ако смея да попитам? В случай че спечелиш облога.

— Нещо съвсем просто. Да ме оставиш десет минути сама с твоя меч.

Йейн се разсмя гръмко. Плътният звук, който извираше от гърдите му, бързо се отрази и в очите.

— Ти толкова глупава жена ли си?

Лийън се намръщи.

— Не по-глупава от теб. Сключихме ли сделката или не?

В отговор Йейн коленичи с двата крака в снега.

— Обикновено не рискувам на хазарт, но този път ще се пробвам в замяна на обещанието ти да се държиш прилично в обществото.

Йейн направи каменна физиономия, затвори очи и пое дълбоко въздух през устата, след което бавно го издиша през носа. Лийън погледна лицето му и се изуми. Установи, че точно както тя мобилизира всичките си вътрешни сили и става недосегаема за окръжаващата я действителност преди представление, и той стори същото, преди да се заеме с непосилната задача.

— Йейн, струва ми се, че идеята ми все пак не е от най-добрите.

Очите му се отвориха рязко.

— Да си мислила, преди да го кажеш, красавице. Съдбата ти е предначертана.

Още веднъж усети как набира сили. Видя стиснатите му зъби и устните, присвити в твърда линия от съсредоточаването. Ръцете й почувстваха напрежението в мускулите на врата и раменете му. След това се изправи с едно-единствено мощно усилие, точно като професионалните спортисти, които беше виждала в гимнастическите зали.

Очите на Йейн срещнаха настойчиво нейните и той я притисна още по-силно до топлото си тяло.

Лийън беше напълно изумена.

— Не мога да повярвам!

— И аз не мога да повярвам, красавице. Хайде, караш Сези да чака повече, отколкото трябва — отиде с триумфална усмивка до къщата, бутна с рамо вратата и остави Лийън на земята. — Крайно време е да приведеш в ред външния си вид. — Порови малко в торбата на кръста си и извади гребен със зъби и от двете страни. — Имаш вид на човек, който с правил любов цяла нощ. А случаят не е такъв.

Йейн сложи гребена в ръката й и се обърна към вратата.

— Каната с вода за миене е в онзи ъгъл, ако се нуждаеш от нея.

„Кана с вода за миене. Това ще е романтично преживяване“ — помисли си Лийън.

— Отивам да оседлая понитата. Съветвам те да си готова, като се върна — каза той през рамо.

— Какви понита? Понита ли ще яздим до къщата на сестра ти?

Идеята да язди, я изненада почти толкова, колкото и да използва кана, за да се измие.

Йейн моментално отвърна на въпроса й:

— Тук нямаме редовен превоз с карети, ако това искаш да разбереш. Теренът е прекалено неравен и труден. Но понитата са сърцати и със здрави крака. Още повече че времето се оправи и се изяснява. Няма да имаме проблеми.

Той стъпи на прага.

— Колко далеч живее Сези?

— Гленкоа се простира на седем и половина мили — от хълмовете на Блек Маунт в Ранох Мур до бреговете на Лох Левен в Билакулиш. Кланът Макдоналд е пръснат от единия до другия край. Къщата на Парлан е на един хвърлей северно оттук по реката Коа, но все пак не е толкова близо, че да ходим пеша в снега.

— Ох — изрече Лийън, щом вратата се затвори зад Йейн.

Беше си представяла по-скоро малко и уютно селище, а не разхвърляна из цялата планина общност.

Беше цяло щастие, че навремето нейните родители й бяха дали няколко урока по езда. Лийън се вторачи в гребена в ръката си. И цяло нещастие, че гребенът, както и подарената от Йейн игла, която крепеше наметката на врата й, беше от слонова кост. Каква полза, че посвети последните си години на протести срещу избиването на застрашените животински видове, щом в крайна сметка беше принудена да използва предмети, свързани с протеста й.

Въздъхна уморено и прокара острозъбия гребен през косата си. Запита се какъв ли ден е днес. Или пък коя година. Едва ли имаше някакво значение, докато стои съвсем близо до меча, без да има възможност да го използва.

Йейн се върна и намери Лийън буквално потънала в сълзи. Гребенът му беше напълно оплетен в смолисточерните й къдрици.

— Не мога! Трябва ми четка. И шише с балсам за коса. Трябва ми… нещо повече от един гребен от слонова кост, който ми напомня по-скоро инструмент за обезвъшляване — ръцете й се вдигнаха безпомощно. — Получи се пълна скръб.

Отчаянието й беше така искрено, че удари Йейн право в сърцето.

— Май си права.

— Имам нужда от ножица. Виждам, че и ти си убеден в това.

Йейн си представи как би се чувствал на нейно място и силно й съчувстваше, макар че не приемаше нещата толкова трагично. Сложи ръце на раменете й и я отведе да седне на леглото.

— Ножиците са за овцете, не за жените.

Лийън можеше да се закълне, че видя леко потрепване на устните му.

— Никак не е смешно — увери го тя.

— Не съм и помислял, че е. Хайде да не си разваляме настроението за глупости — каза и улови заплетения гребен. — Дай да видя дали не мога да направя нещо, преди да прибегнем до толкова крути мерки.

— Но това е по-лошо и от… — Лийън едва не каза дъвка, но бързо промени края на изречението, — от всичко, което съм виждала.

— Преувеличаваш — думите му бяха внимателни и целяха да я успокоят.

— Така ли смяташ?

— Сигурен съм. Просто стой си мирно. Когато Сези беше хлапе, съм правил това с косата й повече пъти, отколкото ми се иска да си припомням. И никога не се е налагало да посягаме към ножицата.

— Не мога да си представя… шотландски воин с меч на кръста да се грижи така за дете, при това момиче.

— Ние шотландците сме изключително търпеливи хора, красавице. И приемаме жените си съвсем сериозно.

Лийън вдигна към Йейн красиво оскубаните си вежди.

Той се усмихна доста сконфузено.

— Да. Досещам се какво мислиш. Старейшината не забрави тази сутрин да ми го припомни. Така да е. Няма да седна да те лъжа. Стой мирно сега и да видим какво мога да направя, за да ти помогна.

Въпреки че му отне няколко минути, Йейн внимателно освободи сплетените къдрици от острите зъби на гребена. След това седна зад нея на леглото и обърна раменете й така, че да бъде с лице към огнището.

— Не мърдай.

Започна от краищата и продължи нагоре, придържайки къдриците й с длан в основата им. Така бавно и внимателно разреса косата й. Тя беше точно толкова мека, колкото си я представяше, а къдриците отскачаха като живи при допира му. Чувстваше как бельото му отеснява с всяко прокарване на ръката по косата й.

Стисна зъби и пренебрегна усещането. Неизвестно защо Лийън също беше свалила защитната си броня за пръв път, откакто се срещнаха. Беше беззащитна. Всеки по-малко достоен мъж би се възползвал от случая. Почтеността и джентълменството, подсилени от вкоренилото се в него от преди повече от две години чувство за вина, възпряха Йейн.

— Знам какво изпитваш, красавице — заговори той, докато я решеше, — омъжена за човек, когото не познаваш.

— Проблемът не е в това. Аз съм жена на кариерата. Учителка…

— На която са отнети правото на живот, свободата и стремежа към щастие.

— Точно така. Разбираш ли, аз просто не желая да съм омъжена — натърти Лийън с малко по-спокоен тон.

— Чувството ми е познато. Аз също не искам. Всички знаят, че нямам желание да се обвързвам с никоя жена — била тя англичанка или каквато и да е. Но не виждам защо да не бъдем поне приятели през всичките тези месеци.

— Платоническа връзка ли предлагаш?

— Да.

Лийън се трогна от предложението му, но все още беше недоверчива.

— Трябва ми малко време, за да го обмисля. Никога не вземам прибързани решения.

— Надявам се, че не ме намираш за неблагонадежден заради това, което ти причиних. Нищо чудно и да си чула някакви клюки за мен и за предишните ми истории.

Нещо стисна Лийън за гърлото и тя загърна по-плътно наметката върху раменете си. Никога не беше изпитвала такава самота и такъв копнеж по малките неща, които досега приемаше за обикновени — от рода на здрав пластмасов гребен с редки зъби.

— Нито едното, нито другото. Просто аз и ти сме съвършено различни.

„От различни векове, с различен начин на живот и различни понятия за морал. Делят ни светове. Буквално.“

— Съгласен съм. Лондон не е Гленкоа. И Шотландия не е Англия. Но никога ли не си чувала, че противоположностите се привличат, красавице? Нищо чудно да станем приятели, преди дори да го усетим. Най-трудна е първата крачка към хармонията.

Лийън се обърна, за да погледне Йейн в лицето — лице на мъж, който й беше предложил дружбата си, — защото изпитваше отчаяна нужда от някого, на когото да разчита, захвърлена в тази чужда за нея среда.

— Винаги съм вярвала, че няма невъзможни неща.

— Да. Особено с малко помощ.

Йейн остави гребена и посегна към дървеното сабо, подарък на Лийън от Сези. Смъкна се от леглото и коленичи на пода пред краката й.

— Още са ти измръзнали краката, красавице. Усещам ги през обущетата ти — прокара ръце по кожените й балетни цвички. След това ги свали, вдигна вълнените гети до коленете и разтри пръстите на краката й през безцветния чорапогащник.

— Не беше необходимо… — заекна Лийън, опитвайки се да измъкне крака си от ръцете му.

Ако трябваше да бъде откровена пред себе си обаче, желанието й всъщност беше Йейн Макбрайд отново да я целуне. Както го беше сторил в сградата за събирания през нощта на сватбата на Сези. Искаше да я накара отново да се чувства жизнена и пълноценна, и уверена в себе си. Както може да го стори само мъж, желаещ една жена.

С лице, на което не можеше да се прочете никакво чувство, Йейн каза:

— Правя го като за приятел. Не искам да пострадаш от измръзване. Шотландските планини са достатъчно жестоки към хората, които могат да ходят, а да не говорим за сакатите.

— Сакатите ли? Опазил ме Господ! — възкликна Лийън.

Помисли си, че животът й ще има смисъл, докато може да играе.

Здравият разум в думите на Йейн, подкрепен от силните му и уверени движения, надделя и отне на Лийън — професионалната танцьорка — всякакво желание да протестира. Дори жената Лийън да не бе съгласна. Ръцете му се движеха уверено от върховете на пръстите й към глезена, оттам към свода и горната част на ходилото и обратно към пръстите. Топлите му живителни длани раздвижиха кръвта й. Доволен от резултата, Йейн постави отново цвичката на крака й, нахлузи отгоре дървеното сабо и се зае с другия крак.

Накрая, като че ли думите излизаха от устата против желанието му, той вдигна вълнените гети до коленете й и каза:

— Ако се забавим още малко, сестра ми ще трябва да се задоволи да поднесе извиненията си не във вид на закуска, а на обяд.

Йейн пусна крака й на земята и отиде с уверени крачки до вратата.

— Хайде. В кутията на Сези под леглото има една наметка… Сега като е бременна, вече не й става. Облечи се и ела отвън. Ще те чакам при понитата.

Отвори вратата и в къщата нахлу свеж зимен въздух. Този полъх ги обви и охлади еротичните им помисли. „Поне за момента“ — помисли си Лийън.

Щом вратата хлопна, тя извади сандъка изпод леглото.

Там имаше неща не само на Сези, но и някои лични вещи на Йейн. Откри и документи, които не би могла да дешифрира дори да искаше, защото бяха написани на комбинация от староанглийски и галски.

В средата на сандъка лежеше кичур кестенява коса, толкова дълга, че й напомни за кънтри певицата Кристъл Гейл. Намери и ръчно тъкана кръщелна дрешка за бебе, нож с гравирана седефена ръкохватка, книга с поезия в кожена подвързия и обложка от зелено кадифе. Няколко оловни печата и чисти ленени чаршафи. Почти на дъното лежеше наметката в кафеникави цветове с избродиран на гърба герб. Семейният герб на Макбрайдови — орлово перо върху букет от пиренови цветове.

Лийън се почувства така, сякаш рови без разрешение в нечий дневник. Бързо измъкна наметката, затвори капака на кутията и я бутна под леглото.

Беше се изправила на колене, когато. Йейн влезе в къщата.

— Защо се бавиш толкова, красавице? Не я ли намери?

— Намерих я — каза Лийън и се изправи.

Наметката се завъртя около нея и прилепна на фигурата й като прибиращи се криле.

— Добре, ще ти свърши работа — хвана я под ръка и я изведе от къщата. — Хайде, качвай се.

Улови я за кръста и я вдигна на седлото от биволска кожа върху гърба на кроткото шотландско пони. Подаде й юздите.

— Тия понита изглеждат невъзмутими като самата зима, но ноздрите им са много чувствителни. Така че внимавай с юздите, за да не бъдеш неприятно изненадана. Ще е нужна твърда ръка, за да ги направляваш. Както те гледат в очите, ще те хвърлят на хубавото ти дупе.

— Благодаря за предупреждението — изрече сухо Лийън и нави двата края на юздите около ръката си. — Накъде?

Йейн възседна понито си. То беше същото, което я изплаши при навеса. Дългите му мускулести крака буквално изровиха земята, след като го пришпори в нейната посока.

— Насам — посочи той към група дъбови дървета с височина, колкото среден човешки ръст. — Ще следваме терасите на река Коа. Този маршрут е по-живописен от…

Йейн млъкна и извърна глава, а понито му започна да сумти. Понито на Лийън изпръхтя, започна да върти очи и да хапе поводите си.

— Красавице, съветвам те да държиш по-здраво повода, да затегнеш малко юздите и да стиснеш повечко коленете си.

— Какво има? — запита Лийън разтревожена и направи това, което й нареди.

— Ослушай се. Това е грандиозно. Само след секунди ще разбереш какво е.

И тя разбра. Крясък на диви гъски. Гръмовният плясък на крилете им беше толкова силен, че не чуваше дори мислите си. Летяха в идеален ред точно като бомбардировачите В-52 от Втората световна война.

Лийън с изненада наблюдаваше как черната сянка на пернатите им тела мина през синьото небе, понесе се право напред и за момент затъмни зимното слънце. След това изчезна толкова бързо, колкото и връхлетя.

— Никога не съм виждала такова огромно ято гъски. Сигурно са били стотици — изрече тя удивена.

— Не бяха само гъски, красавице. Мярнах в ятото и няколко щъркела и черногърди гмурци. Имаше и лебеди. Те обикновено летят с дивите водни кокошки, много ги привлича езерото Лох Актриоктан до Акнамбайтнах.

— Какво означава думата Акнамбайтнах?

— Полето с кленовите дървета.

— Звучи много красиво.

— Да. Наистина е много красиво. Мисля, че лебедите са на същото мнение. Прекрасна гледка са отблизо. Може да те заведа някой ден да ги видиш.

— Предполагам, че в шотландските планини има всякакви диви животни… освен вълци — изрече дълбокомислено Лийън.

— Тукашната природа не е така опитомена, както в английските провинции, с които си свикнала. Ако се изкачиш достатъчно високо, лисиците просто ще подскачат в краката ти. Дивите котки живеят по урвите. И стигаме до тези, които ни интересуват най-много — червените токачки в скалистите местности, елените в кедровите гори и херингата в Лох Левен.

— А дивите патици?

— И много диви патици.

— Така да бъде — измърмори Лийън, като си мислеше как съвременният човек е разрушил екологичната система. Колко диви животни се избиват до крак: тихоокеанският сив кит, морската видра, калифорнийският кондор. Чудеше се дали Йейн ще й повярва, ако му разкаже за препарата ДДТ, за масовото унищожаване на делфините от световната риболовна индустрия, за дупката в озоновия слой или за изсичането на горите, които осигуряваха дъжд на земята. Наистина е тъжно, помисли си тя, защото бързо започна да намира новия свят за доста по-бледо копие на стария.

Глава четвърта

Йейн и Лийън влязоха в семплата каменна къща, кацнала на брега на реката Коа, ако не ръка за ръка, то поне с вид на добри приятели. Сези посрещна Лийън с въодушевление и с крепка прегръдка.

— Съвсем навреме пристигате — каза тя, взе наметката на Лийън и я закачи на стената. След това целуна бързо Йейн по бузата. — Боях се, че вълците са ви схрускали и двамата.

За разлика от дома на Йейн, къщата на Сези не беше пропита с миризма на торф благодарение на дупката в покрива, която служеше за комин. Погледът на Лийън премина от грубоватата дъбова маса, застанала като огромна жаба в центъра на стаята, към чекръка, домашния стан… и една истинска овца, която живееше в кошарка в отдалечения ъгъл на стаята. Близо до вратата се намираше леглото, което приличаше на обърнат с дъното нагоре палет. Върху него се изтягаше едно коли.

Кучето се изправи, протегна се и залая срещу посетителите. Овцата инстинктивно реагира, като се размърда неспокойно и изблея, сякаш очакваше всеки момент да я подкарат към другия ъгъл на стаята.

Червенокосият мъж, седнал до масата, се изправи и успокои кучето с едно махване на ръката. След няколко секунди замлъкна и овцата.

— Забавихте се малко. Сези тъкмо настояваше да изляза да ви търся. Казах й, че няма смисъл да се притеснява толкова, но нали знаеш сестра си.

— Добре я познавам — отвърна Йейн, докато Сези затваряше вратата зад гърба му.

Той поведе Лийън към вътрешността на полутъмната къща и тя внезапно осъзна, че в своя свят не е срещала такъв като него. Никой от нейните познати, било то приятели или колеги, не притежаваше неговата първична сила и мощ.

Това не се дължеше толкова на ръста му, колкото на доминиращото присъствие, което се излъчваше от него. Йейн въздействаше по необясним начин с енергията, силата и самочувствието си, които едва ли биха се родили в крехкия и хилав свят, създаден от модерния човек, фразата клише „по-голям от живота“ изглеждаше създадена точно за него. Значението й стана за Лийън по-прозрачно от изворна вода.

— Лийън, запознай се с Парлан Макдоналд, съпруга на Сези — изрече Йейн и отклони мислите й в друга посока.

Парлан изобщо не отговаряше на предварителните й представи. Обзалагаше се на балетните си цвички, че Сези нямаше повече от осемнадесет години. Но Парлан с посребрените си слепоочия по-скоро се доближаваше по възраст до Йейн — някъде към средата на тридесетте.

Йейн постави ръката си на гърба й в очакване. Докосването му беше леко като перо, но едновременно с това твърдо и окуражаващо. Лийън си помисли, че никога досега не е чувствала толкова дълбоко физическия контакт с някой човек. Сетивата й се изостриха и тя буквално усети как топлината на големите му и груби пръсти прониква през плата на дрехата й.

Той отстрани ръката си от гърба й и Лийън почти извика, толкова дълбоко почувства липсата й. След това и двете му ръце легнаха на раменете й и я придърпаха към твърдото му тяло. Той сведе глава към нея, гладко избръснатата му буза докосна нейната и я накара да потръпне от удоволствие. Топлият му дъх погали ухото й.

— Той само изглежда опасен, красавице — ръцете му се спуснаха по раменете й, хванаха я за лактите и оттам през кръста. Йейн дружески я побутна към Парлан.

Лийън установи с изненада, че компанията на Йейн като мъж все повече започва да й харесва.

— Радвам се да се запозная с теб, Парлан — изрече тя и машинално протегна ръка.

В момента, в който го направи, разбра, че е сгрешила.

Парлан потърси с объркано изражение помощ от Йейн, но той само повдигна рамене, като че ли му казваше: „Оправяй се сам, приятел.“

Секундите минаваха и Лийън чувстваше как бузите й се затоплят, а ръката й натежава във въздуха. В нейния свят ръкостискането беше общоприета форма на запознанство. Но в света на Йейн може би още не беше въведено. Или още по-лошо, Парлан вероятно смяташе, че я му дава да целуне ръката й, както беше виждала да правят по филмите, пресъздаващи пищния живот на Мери Стюарт, кралицата на Шотландия.

Парлан потвърди предположението й, като неохотно се наведе и бързо докосна с устни кокалчетата на пръстите й.

Лийън се почувства уверена в себе си, макар че явно беше изпаднала в леко глуповата ситуация. Отпусна ръка и я скри в гънките на дрехата си.

Парлан приключи формалностите с явно облекчение и премина към позната територия.

— Йейн, надявах се днес да те видя облечен в нещо друго, не в черно и бяло — изрече той със закачлив пламък в кафявите си очи и го тупна по рамото. — Няма ли да си сложиш нещо по-приятно за окото като якобинската наметка на младата ти булка например?

Макар английският на Парлан да не беше толкова лесноразбираем като този на Йейн или на старейшината Макдоналд, Лийън бързо схвана, че става въпрос за нейния костюм. Сведе очи към яркозелените и убито оранжевите карета на наметката си. Значи затова кланът Макдоналдс я беше приел така охотно — по политически причини. Те я смятаха за симпатизантка на Стюартите. Защо не се сети малко по-рано? Това беше много удобно, макар че, честно казано, изборът й бе паднал върху тази наметка не заради значението й, а заради ярките окраски — костюмът й се виждаше по-добре под силното сценично осветление. Йейн се намръщи.

— Намирам бялото и черното за по-хубави, благодаря.

— О, той е малко докачлив тази сутрин. Може би не си е доспал. Трябва да полагаш повече грижи за себе си.

Парлан намигна на Сези. Тя отвърна на закачливата му усмивка и Лийън изпита известна завист. Личеше, че Сези и Парлан много се обичат, независимо от разликата във възрастта.

— Йейн и без това е докачлив, поне през по-голямата част от последните две години. Но сега, когато една дама внася искра в ежедневието му, може да настъпи промяна в тъжния му начин на живот.

Сези се обади:

— А защо не. Вземи за пример себе си, ако искаш, Парлан Макдоналд.

Парлан дружелюбно я тупна по приятно закръгления задник.

— Гледай себе си, скъпа моя. Доколкото си спомням, още не си получила прошка за това, което извърши тази сутрин. На старейшината не му стигаше препускането до Инвърарей, та и ти доля масло в огъня. А в момента очите на брат ти те пронизват като два кинжала.

— Долу ръцете. Имаме гости все пак — напомни му изчервена Сези и отстрани ръката му от ханша си, но преди това я погали нежно. — Между другото, аз вече се извиних на Йейн.

— Доколкото разбрах, не си била много щедра на думи.

— Кой ти каза? Алистър ли?

— Да.

— Тогава трябва да ти е казал и това, че нямам нищо против да призная, че съм доволна от развитието на нещата. Крайно време беше Йейн да престане да се занимава с миналото си и да вземе живота си в ръце. Достатъчно жизнен е и все още може да има живи и здрави деца, които да продължат рода Макбрайд.

Сези говореше на Парлан, но гледаше. Йейн. На Лийън й се стори, че вижда на лицето на Йейн проблясък на вина, но той много бързо изчезна.

— Сигурно съм сгрешил — изрече той мрачно. — Останах с впечатлението, че сме дошли тук, за да закусим.

Парлан погледна първо брата, после сестрата и се съгласи:

— Да, Йейн, прав си. Събрали сме се, за да закусваме — погледът му отново се премести върху жена му. — Сези, искам да те помоля да не обсъждаш повече такива лични неща. Йейн ти е казвал, и то неведнъж, че не му е приятно така да го разпитваш и поучаваш.

— Но той ми е брат, Парлан! Аз просто съм загрижена за него…

— Достатъчно. Той е не само твой брат, а и гост в нашата къща. А сега имаме да празнуваме две сватби. Наточи вино, ще вдигнем наздравица и ще възстановим мира в родата.

— Сигурно си прав — въздъхна Сези. — Седнете край масата, а аз ще сервирам.

Двамата мъже се подчиниха. Лийън остана права. Беше се замислила за това, че Парлан ги смята за семейство. Много й се искаше и да попита за значението на черните и белите шарки, но не смееше, защото беше съвсем ясно, че Йейн няма никакво намерение да обсъжда този въпрос. Вместо това тя предложи:

— Дай да ти помогна със закуската, Сези.

Чертите на ангелското й лице на китайска кукла се изопнаха гордо.

— Опазил ме Господ! Никога няма да допусна да кажат, че съм позволила друга жена да обслужва масата ми. Признавам, че в момента къщата ми е само една разхвърляна ергенска бърлога, но тя е моят дом, каквато и да е.

Лийън нямаше желание отново да поставя пръста си между зъбките на Сези. Тя дори не разбра с какво толкова я предизвика, и затова погледна въпросително към Йейн.

— Убеден съм, че Лийън не е искала да омаловажи гостоприемството ти, Сези, Тя все пак е тук отскоро.

„Това е мисълта на годината“ — каза си Лийън.

Йейн посочи мястото до себе си.

— Седни до мен, красавице. Сези ще поднесе яденето. Това е нейно право като домакиня. Когато дойдат на гости в твоята къща, ще се реваншираш.

Лийън се подчини, като си мислеше, че наистина трябва да намери начин да се прибере у дома си — в истинския си дом в Северна Каролина. И то по-скоро! Дори само за това, че подхожда на света на Йейн, колкото един компютъризиран двигател подхожда на „Форд-Т“ от 1930 година. Минава девет часа и нейните танцьори, които обикновено се събираха в осем, сигурно се чудят къде е и какво й се е случило. Вероятно ще се обадят в полицията, където ще открият още едно досие за безследно изчезнала личност. Ще я обявят за повсеместно издирване, което в нейния случай ще помогне точно толкова, колкото и този, който клати дърветата.

— Изглеждаш съвсем замаяна. Добре ли си? — прекъсна Йейн мислите й.

Лийън кимна и съзнанието й прелетя през вековете отново в настоящето.

— Нищо ми няма, добре съм — „Толкова добре, колкото може да е човек в моето положение.“ — Просто съм малко гладна. Това е.

— Имам нещо за теб, което моментално ще те ободри — каза Сези и постави на масата три чаши с дръжки отстрани. След това наля на Парлан солидна доза тъмно пурпурна течност от кана с плосък капак и посегна да налее на Йейн.

Лийън леко повдигна едната си вежда, когато каната се насочи към нейната чаша, но замълча, за да не обиди отново Сези.

Чифт яркосини очи срещнаха нейните небесносини и задържаха поглед за момент.

След секунда колебание Йейн се надигна от скамейката, пресегна се пред Лийън и решително постави ръка върху отвора на глинената й чаша.

— Няма нужда да наливаш. Жена ми днес няма да пие вино.

От словосъчетанието „жена ми“ по тялото на Лийън преминаха странни тръпки.

Удоволствие, отрицание, или комбинация от двете? Не можеше да определи. Беше сигурна обаче, че дори и в профил Йейн е просто великолепен. И че обсебва сетивата й, без дори да си прави труда да го върши. Чистата му естествена миризма я възбуждаше повече от който и да било изтънчен мъжки парфюм. Йейн беше неподправено мъжествен и с много приятна външност. Първичният му сексапил започваше да си играе лоши шеги с нейното либидо.

Сези изправи каната и запита с изненада:

— Как така? Защо да не й наливам?

— Лийън и аз се обзаложихме. Не смятам да съобщавам повече от това, че тя загуби.

Сези присви устни с израз на неодобрение.

— Да не би да е загубила и яденето, което готвих цяла сутрин специално заради нея?

— Не. Това не, доколкото си спомням — ъгъла на устните му заигра лека усмивка.

— Наливайте си тогава сами… и тримата. Отивам да направя чай, щом Лийън не може да пие вино с нас заради някакъв тъп облог, който си направил, Йейн Макбрайд.

— Не съм го направил. Спечелил съм го — подвикна след нея Йейн. — А тя обича чая си врял.

— Навик ли ти е да говориш от името на жена си, Йейн Макбрайд.

— Съвсем не, госпожо Макдоналд.

— Мога ли тогава да запитам направо гостенката си дали ще желае мляко в чая?

— Разбира се, че можеш да я попиташ, щом толкова ти се иска, сестричке — каза Йейн и намигна закачливо.

Сези погледна към кошарката с овцата и попита мило:

— Да издоя ли малко мляко за чая ти, Лийън?

На Лийън й беше необходимо известно време, за да осъзнае какво всъщност й предлага Сези. Сравни мислено хомогенизираното и пастьоризирано мляко и това „прясно, та прясно“ и реши, че звучи фантастично да ядеш натурална храна, докато не се сблъскаш с преживящ екологичен хладилник с провисило виме на копита.

— Не, благодаря — отсъди тя.

— Ето, видя ли? Тя има уста — намигването му премина в премигване.

— Има и възпитание, което не би могло да се каже за някои от шотландците — измърмори над рамото му Сези и хвана с полата си котлето с вода, за да го намести на поставката над огъня.

Парлан сложи ръка на устата си и каза, без да се обръща конкретно към някого:

— Не й обръщайте внимание. Почти в осмия месец е и е раздразнителна като пчела, която си пълни кошера, преди да е паднал първият сняг. Разрешавам й да нервничи, защото все пак това е първото дете, което ще носи името ми.

— Първото дете, което ще носи какво? — запита Лийън, но Йейн веднага я прекъсна:

— Ние, Макбрайдови, ще толерираме тези твои деца само отсега нататък.

На Лийън й се стори, че Парлан се изчерви, но не беше сигурна, понеже той и без това си беше румен.

— Имаш думата ми, Йейн. Не искам нищо повече от Сези и ти много добре го знаеш. Иначе не би ми я дал за жена.

— Така е — изрече просто Йейн.

Зае се да разпределя пържолите, наредени на купчина в подноса, който Сези остави на масата. Лийън наблюдаваше с мълчаливо изумление как слага в чинията й няколко дебели, сочни и кървави парчета агнешко месо.

Въпреки че беше изгладняла след сутрешните лудории, стомахът й се сви на възел. Насили се да посегне към единственото нещо за ядене, което се намираше на масата, но само въртеше ножа в ръцете си и старателно изучаваше гравираната му костена дръжка. От време на време нервно пренареждаше с върха му парчетата в чинията си. Накрая отряза една хапка, набоде я и я поднесе към устата си. С голямо разочарование обаче откри, че просто не може да сложи тази кървава плът в устата си. Намръщи се и остави ножа настрана, без да опита агнешкото.

— Пак те питам какво ти е, красавице? Имаш вид на човек, който е загубил нещо много ценно. Сега пък какво има?

Искаше й се да му отговори: „Пред теб стои една отчаяна жена, която е загубила собствения си свят“. Вместо това Лийън погледна първо към Сези, която беше прекалено ангажирана с правенето на чая, за да обръща внимание на това, какво се говори на масата, и прошепна:

— Йейн, моля те, не ми се сърди, но не мога да ям това.

Парлан едва не изтърва парчето, което поднасяше с пръсти към устата си. Йейн я изгледа продължително, след няколко секунди напрегнато и неприятно мълчание той изрече с нисък и спокоен глас:

— Мисля, че спечелих на бас една богиня на домашното огнище. Какво й се случи?

Преди да може да се спре, Лийън отвърна:

— Същото, което се случи с това, да ти поднасям чинията край огнището.

Не можеше да направи нищо, освен да отбележи гневните бръчки на челото му. Гняв, предизвикан от резкия и непочтителен отговор.

— Явно сестра ми има предпочитания към по-цивилизования и обществено приет начин за хранене на маса — отвърна той рязко.

Досега Йейн се беше държал много мило с нея. Но Лийън знаеше от опит, че може да бъде и доста груб, ако някой му се противопостави, особено що се отнася до чувствата на сестра му. Макар да беше безразсъдно смела на моменти, Лийън в никакъв случай не беше глупава.

Тя сведе поглед към ръцете си, положени чинно в полата, и реши, че обяснението би и свършило повече работа от раздразнението.

— Кълна се, че не се заяждам нарочно, Йейн. Работата е в това, че аз живея според точно определени етични норми.

Той се извърна към нея с небрежна грация, която напълно подхождаше на мускулестото му тяло. Лийън почувства неудобство от плътния допир на твърдото му бедро до нейното и вдигна поглед. Тялото й реагира въпреки бунта на съзнанието й срещу забранения порив — Би ли си направила труда да обясниш малко по-подробно, красавице? — попита той и я прониза с поглед.

Сърцето й ускори ритъма си. Дъхът му погали устните й, докато се опитваше да намери свързан отговор. Мислеше, че ще съжалява жестоко за това, че даде съгласие за приятелство и само приятелство.

— Аз съм вегетарианка — успя да изрече най-накрая. — Диетата ми изключва всякакви червени меса.

Йейн погледна някъде в далечината и Лийън предположи, че се опитва да осмисли току-що изреченото от нея.

Парлан каза, дъвчейки замислено:

— През живота си не съм чувал за подобна чуждоземска щуротия. А ти, Йейн?

— И аз не си спомням да съм чувал.

— Шантава работа — измърмори Парлан.

Йейн дълго време не каза нищо и когато заговори, думите му бяха резки.

— Какво можеш да ядеш тогава? — попита той и потри усилено врата си.

„Значи съм като цирей на врата му“ — помисли си Лийън. Много утешителна информация, при положение че тя не можеше да мисли за нищо друго, освен за това, че тялото му е притиснато плътно до нейното.

— Ами… зърнени храни, тестени изделия, сирене, зеленчуци и от време на време малко сладководна риба… заради белтъчините.

Лийън разплете ръце и преброи на пръсти изброеното.

— Ясно — изрече Йейн, макар да беше очевидно, че нищо не разбира.

— Виж какво, там, откъдето идвам, това не се смята за нещо необичайно.

Искаше й се да му каже, че много американци окончателно са се отказали от консумацията на месо, за да намалят нивото на холестерина си. И че яденето на животни не се ползва с такава почит, както навремето. Да му го обясни обаче, би означавало да го обърка още повече и със сигурност да усложни положението си.

— Не се съмнявам, красавице. Вие, англичаните, с чуждоземските си въздухарски истории можете да поставите на изпитание чувството за хумор на всеки уважаваш себе си нормален човек. Особено човек, който… — Йейн поклати глава и не довърши изречението.

Сези вдигна поглед от огъня.

— Какво си шушукате там вие тримата?

— Нищо, скъпа. Нищо не си шушукаме — каза бързо Парлан и се наведе към Йейн. — Предпочитанията на булката ти не са чак такъв проблем. В къщата има цял куп други неща за ядене, не само месо — заяви той тихо. След това с по-висок глас се обърна към Сези. — Лийън нещо не е добре със стомаха тази сутрин, нали разбираш, като всяка булка след първата брачна нощ. Агнешкото е превъзходно, но сервирай още нещо с чая й.

— Нещо по-леко ли? — попита Сези и остави на масата димящата котелка с чай.

Лийън сръбна от кафявата горчилка и реши, че няма нищо общо с истинския марков английски чай, който пиеше всяка сутрин заедно с чаша натурален портокалов сок.

— Да. Нещо по-лекичко сигурно ще й понесе. Овесена каша и пушена херинга. А защо не парче блекбън от Хогмъни.

„Кейк, кейк. Давам цялото си кралство за един пухкав кейк… и ягодово сирене крема.“

— А какво е Хогмъни? — попита тя.

— Това е шотландското название на новогодишната нощ — обясни Йейн.

— А блекбън?

Сези продължи там, откъдето Йейн се затрудни:

— Празничен сладкиш. В тестото се слагат бадеми, боровинки, стафиди, захар, канела, джинджифил, ванилия и малко бренди, след това се замесва.

„Аха, древна рецепта за коледни сладки. Не е кой знае колко диетично, но поне е познато, слава богу“ — помисли си Лийън.

— Искаш ли да ти отрежа? — попита Сези.

— Става — каза Лийън с благодарствена усмивка, доволна, че не само се е намерило нещо безмесно за ядене, но е разбрала и кое време на годината е.

Въздъхна с облекчение, когато видя Йейн да се отпуска и да кимва одобрително.

Тягостната атмосфера, която заплашваше да развали събирането, бързо се разсея и Лийън трябваше да признае, че закуската протече доста приятно. Разговорът понякога се провеждаше над главата й, но чаят беше горещ, точно както Йейн беше поръчал, сладкишът — превъзходен, а компанията приятна и задружна. Сези я накара да се почувства като у дома си с бързия си ум и доброто си настроение. И въпреки че Парлан си позволяваше някои по-остри забележки, държанието му беше несъмнено джентълменско.

След закуската Лийън остави почистването на Сези, според нормите на доброто възпитание и се премести до огъня, докато мъжете се наслаждаваха на втората си чаша вино. Искаше да се отърси от тягостните си проблеми, от мислите за меча на Йейн и вероятността да се върне във времето си, ако го свали и тя успее да го вземе. Надяваше се и да понаучи нещо за века, в който попадна, затова се заслуша в разговора им.

— Алистър изпрати гайдаря си да ни предизвика, още преди да съмне — каза Парлан.

— Хитра дърта лисица е той. Сега, когато Сези е вън от играта, знае, че победата му е в кърпа вързана.

— Днес наградата е расов овен.

— Тоя, дето Джон Макдоналд го докара от Гленлайън преди две седмици ли?

— Същият. Нещо невероятно е. Златисто кафяв и рогата му са дълги, колкото съм висок. С този овен Сези и аз можем да имаме цяло стадо по същото време другата пролет.

Лийън забеляза пламъчето в очите на Парлан, когато Йейн попита:

— А те какво искат да заложиш в отговор?

— Три вакли овци.

— Та това не е нищо.

— Овенът струва три пъти повече.

Йейн вдигна поглед от масата.

— Знаеш много добре, че с един човек по-малко имаме шанс, колкото езерна риба на сухо. Това е причината синът на Алистър да залага овена. На тях им е съвсем ясно, че няма да им струва нищо.

Лийън се намести до огъня и леко повдигна полата си, за да позволи на топлия въздух да ги сгрее.

— Я чакай малко. Струва ми се, че има начин да спечелим този овен. Досега просто не съм се сетил за това.

Веждите на Йейн се извиха.

— Какви ги говориш?

Лийън осъзна с известно закъснение, че е станала обект на внимание на двамата мъже.

Йейн се почеса замислено по брадичката и каза:

— Дай да ти видим краката, Лийън.

— Какво? — попита тя.

Явно хитрият пламък в очите на Парлан беше заразен, защото същият блясък се появи и в погледа на Йейн.

— Помолих да вдигнеш малко по-нагоре полата си, за да видим по-добре краката ти, красавице.

— Йейн, ти и Парлан да не сте откачили? — попита Сези с преливащ от феминистично възмущение глас.

Мъжете си размениха заговорнически погледи.

— Кротко, скъпа. Не искаме нищо лошо.

— Хайде, Лийън, покажи ми краката си — примоли се Йейн, пренебрегвайки протестите на сестра си.

— Сигурно се шегуваш!

— Ни най-малко. Виж сега, нуждаем се неотложно от добър бегач. Мисля, че ти ще бъдеш златното ключе, което ще даде на скъпия съпруг на Сези мечтания старт в живота. Едно солидно стадо може да се сравни само с обучението в университета или с липсата на такова обучение.

— Това ще ни позволи да купим нещата, които Сези иска, за да превърнем тази ергенска бърлога в приличен дом — добави Парлан.

Лийън погледна към Сези. Неувереността и възмущението в деликатните й сини очи се бяха сменили с надежда.

— Неприятно ми е да го кажа, но те са напълно прави за всичко, което казаха — призна накрая тя.

Лийън вдигна глава и изправи рамене.

— Всъщност те нищо не са ми обяснили. За какво по-точно става въпрос?

— Каманахд — изрече Йейн. — Целият клан играе: млади, стари, богати, бедни, мъже и жени, всички.

— Разделени на вечно враждуващи групи, нали така? — добави Парлан.

Лийън се засмя гръмко.

— Сега разбирам, говорите за зимни спортове, така ли? — „Някоя безобидна игра, назовавана в Шотландия с името каманахд“ — помисли си.

— Ами да. Ти за какво мислеше, че си говорим досега? — попита с интерес Сези.

— О, не знам. Предположих, че става въпрос за нещо друго, нещо садистично.

Йейн положи лакти на масата и преплете пръсти.

— Е, красавице, ще го сториш ли, или не?

— Какво да сторя или да не сторя?

— Да ни съдействаш и да си вдигнеш полата.

Ако трябваше да бъде откровена, Лийън доста се гордееше с краката си. Мускулести и стройни, те бяха една от най-големите й ценности. Освен това нали ги показва на цял свят, докато танцува. Дори да беше суетна, а тя не беше, нямаше основание да се притеснява от черния си клин, последен вик на модата.

— Вие не сте в ред, но щом сте решили, ето — каза тя и вдигна полата до средата на бедрото, за да открие дългите си и добре оформени крака.

Позирайки като модел на Форд, тя се завъртя и им предложи гледката от всички страни.

Йейн се намести по странен начин на стола си.

— Страхотни са, точно каквито трябва — изрече дрезгаво той и прочисти гърлото си. — Ти какво мислиш, Парлан?

— Мисля, че открихме златното ключе — каза Парлан, придърпа Сези към себе си и залепи една звучна целувка на закръгления й ханш.

Йейн пое дълбоко въздух.

— Вече можеш да си свалиш полата, красавице — рече той твърдо, посегна към чашата си и отпи една солидна глътка вино.

Лийън вдигна очи и видя, че Йейн я наблюдава над ръба на чашата си.

— Сигурен ли си? — попита тя.

За момент Йейн изглеждаше, като че ли не я е чул. Точно тогава тя осъзна, че си припомня как масажираше измръзналите й стъпала, глезените и чувствителните й прасци. Облада я някаква чувственост, за която се оказа съвсем неподготвена — изпитваше болезнено желание да се озове отново в къщата на Йейн и силните му ръце да се движат по краката й, по бедрата й… и още по-нагоре.

За миг Лийън бе завладяна толкова силно от копнеж по Йейн, че чак я заболя. Зачуди се какво ли би станало, ако зареже предпазливостта и консумира брака си с него. Отговорът беше прост — нищо добро.

— Казах — повтори Йейн със странен глас — свали си полата, красавице.

Лийън погледна към скута му и издутината, която видя там, едновременно я развълнува и я отблъсна. Явно привличането между тях беше взаимно.

Внезапно пусна полата си. Погледите им се срещнаха и тя разбра, че Йейн знае точно, какво мисли, защото съзнанията им бяха в синхрон.

— Била ли си някога на каманахд? — попита невинно Парлан и разруши магията, която ги обгръщаше.

Лийън му отвърна с първото нещо, което й дойде наум.

— Шотландските понита могат ли да летят?

Парлан се намръщи.

— Не разбирам какви ги говориш, Лийън.

Йейн ненадейно се засмя.

— Виж колко е доволна, Парлан. Доказва ти, че бързо схваща с един от нейните английски каламбури.

Лийън не можа да се сдържи да не отвърне на усмивката му.

— Афоризъм от миналото — изрече бавно. Гласът и беше напрегнат и това я изненада.

— Добре, приемам забележката. А сега съгласна ли си да играеш днес на мястото на Сези, или не?

Лийън обичаше спортуването…, също и гимнастиката. Понеже беше пропуснала всекидневните си упражнения, мускулите й изпитваха дискомфорт. Реши, че малко истинско раздвижване ще успокои донякъде виелиците, които бушуваха в тялото й. Освен това за авантюристката, спускала се с дъска по водопадите на река Чатахучи, гмуркала се до дъното на езерото Честър в Северна Каролина и пребивавала на къмпинг в Аризонската пустиня, някакъв си шотландски каманахд би бил просто закачка.

Имаше и още нещо. Чувстваше се задължена на Парлан, задето я защити по време на закуската и й предложи блекбън, с което усмири духовете и успокои взривоопасната атмосфера в родата.

Беше издигнала плащането на задълженията си в култ.

— Можете да разчитате на мен.

— Няма да е лошо да донесеш все пак мъничко вино и на Лийън — каза Йейн на Сези.

Тя кимна, като че ли предложението му беше от разумно, по-разумно.

Лийън неволно примигна.

— Нали беше непреклонен — никакъв алкохол. Не мога да повярвам — почитаемият Йейн Макбрайд нарушава правилата на облога.

— Даде ми достатъчно добър повод да променя мнението си, красавице. Чаша или две смелост в течно състояние няма да ти навредят. Особено преди каманахд.

Лийън прие чашата вино със смесени чувства, чудейки се колко може да е трудна една проста игра на каманахд. Все пак в какво ли се беше забъркала с ограничените си познания за социалните отношения и бита на Шотландия.

Глава пета

Това, в което се беше забъркала, бе не по-малко странно й непознато от пътуването във времето, помисли си Лийън вече за десети път.

Намираше се на високопланинска поляна, обградена с гъсти гори. В четирите краища на импровизираното продълговато игрище бяха запалени огньове. Наблюдаваше как Йейн изразходва енергията, която беше усетила в къщата на Сези. Научаваше много неща, които може би не искаше да знае, и затова се бе побояла да попита какво представлява играта каманахд. А тя включваше елементи от някои модерни спортове, събрани в едно. Алистър Макдоналд беше съдия. Двата отбора се опитваха да вкарат топка с футболни размери във врата, прилична на хокейна, с помощта на стикове с гумени накрайници.

Беше просто невероятно… Някъде около обяд, по време на това, което приличаше на почивка между полувремената, гайдарите подхванаха провлечените си мотиви. На играчите от двата отбора и на публиката край страничната линия бяха раздадени вино, хляб и сирене, а Лийън най-сетне разбра правилата на играта, които не само бяха съмнителни, но очевидно подлежаха и на непредвидими промени. Единственото нещо, на което можеше твърдо да разчита, беше първоначалното обещание на Йейн.

— Каквото и да стане, трябва да тичаш натам, накъдето ти соча, красавице — беше казал той. — Не поглеждай назад и не се тревожи за мен. Кълна се, че докато пазя гърба ти, от прекрасната ти глава няма да падне нито косъм.

Въпреки че в момента приличаше на одърпан, бит и издран четвърт защитник в края на финален мач за купата на Националната лига по американски футбол, беше спазил обещанието си до последната дума. Всеки път, когато топката идваше в нейната посока, тя политаше свободна напред и вкарваше гол на изненадания отбор по каманахд на Джон Макдоналд.

Възбудените и въодушевени играчи на Парлан се бяха събрали, за да обсъдят финалната стратегия за следобеда. Стратегия, която би ги довела до триумфа на победата, а не до агонията на загубата. Йейн, мозъкът на отбора, заговори на множеството.

— Снегът натрупа доста и тактиката на противниците ни се подобри. Но ние правим с тях, каквото поискаме. Парлан, мисля, че ти трябва да тичаш наляво и да се държиш така, сякаш си абсолютно сигурен, че ще получиш топката. И ще я получиш точно за една секунда.

— Да, Йейн, дотук ми е ясно.

— Веднага щом главорезите на Джон се хвърлят към теб, пусни топката през женската линия, за да дойде при мен. Точно преди да се спуснат към мен, ще я подам на Лийън. Останалите мъже трябва да я покриват.

Погледът му се прикова в Лийън.

— Красавице, ще трябва да бъдеш зад мен.

— Зад теб ли? — попита тя, опитвайки се да разгадае хода на мислите му.

— Да. Само по този начин ще успеем да изненадаме бандитите на Джон. Независимо от това, че нападението им е по-добро от нашето, те никога няма да предположат, че ще бъдеш зад мен в мелето, което ще последва.

— Мислиш, че няма да схванат какво става, така ли?

— Разчитам, че няма да схванат, преди да е станало твърде късно за тях.

Лийън не можеше да не забележи, че едното му око е толкова подпухнало, че едва се отваря. Коленете, на които беше застанал в снега, с нея на ръце, за да спечели облога, сега приличаха на място, където си е точила ноктите дива котка. Меката му ленена риза беше съдрана на рамото и от дупката се показваше мускулестият му бицепс. Тъмнорусата му коса беше разрошена от планинския вятър, който духаше на поляната.

„Изглежда просто магнетичен“ — помисли си Лийън.

— Готови ли сме? — извика той.

— Да — изреваха в отговор членовете на отбора.

Обзета от въодушевление, от съзнанието за принадлежност към клана и от другарство, Лийън изкрещя:

— Напред, момчета! Напред към златото!

— Имаш предвид овена, нали, Лийън? — попита Парлан.

Тя се съгласи с топла усмивка на пълните устни.

— Точно така. Напред към овена!

— Значи сме готови — отново попита Йейн.

— Напълно — отвърна Парлан.

— За нищо, по-малко от победа — допълни Йейн.

Въпреки че отборът се разпръсна, Лийън остана близо до Йейн.

— Какво има, красавице? — попита я той след малко.

— Не знам точно колко зад теб да стоя.

Йейн обърна глава към сестра си, застанала край страничната линия, близо до един от огньовете.

— Тръгни в посоката на Сези и не спирай, докато не размахам полата си. Мисля, че ще е достатъчно.

Лийън пристъпи зад Йейн, за да тръгне в указаната посока. Когато той свали ръката си, пръстите му докоснаха нейните. Тя тръгна. Сърцето й биеше учестено.

— Добре ли си? Нали не ти е студено? — попита той и сложи ръка върху бузата й, за да провери. Докосването му само я амбицира още повече.

— Добре съм… Не ми е студено. Просто съм свръхчувствителна по отношение на теб — избърбори несвързано.

— Много добре — отвърна той с одобряващ тон, — казвал съм го преди, ще го повторя и сега — ти си смела и сладка красавица. В това няма никакво съмнение. Не познавам много жени, които биха се съгласили да заместят сестрата на някой мъж… и бъдещия младенец при това.

Лийън се изчерви от комплимента, разкъсвана между непреодолимия си копнеж по Йейн и желанието да се върне в собственото си време. Опита се да събере хаотичните си мисли. Погледна през поляната към Сези, която държеше меча на Йейн в скута си, докато той играеше.

Първо първите неща! Едва ли сега беше моментът да разсъждава върху меча и уникалните му способности. Не и ако иска да дочака до края на деня. И което беше още по-странно, тя ще го дочака, ако не за друго, то поне заради неговата важност за Йейн.

— Не ми пречи. Следобедът и без това протече по-добре, отколкото очаквах.

— Да. Вярно.

— Ами… да тръгвам тогава?

— Тръгвай.

— Добре, ами… аз… ще чакам да ми подадеш топката.

Лийън се затича към позицията по твърдата като бетон заснежена земя. Беше обула дебели плъстени ботуши, които й даде назаем жената на Алистър Макдоналд. Йейн помаха в нейната посока и тя загърна по-плътно карираната наметка около тялото си, съзнателно прикривайки неоново розовата си тениска.

„Заставай на мястото си“ — рече си тя и повдигна леко поли. Сведе рамене, напрегна тяло и стегна коремните си мускули.

Видя как Парлан пуска на Йейн топката през женската линия. Играчите на Макдоналд тутакси се нахвърлиха върху самотния играч.

„Дръж се“ — каза си Лийън и направи серия балетни глисади, като че ли се канеше да открадне топката от първа база. Йейн изчака противниците почти да се хвърлят отгоре му, преди да се прицели. След това небесносините му очи светнаха и удари топката с всичката сила, останала в мощното му тяло. Тя се приземи точно в краката й.

Някакъв мъж, който й заприлича на Роки, ръгна с лакът Йейн, друг, някаква древна версия на Терминатор, го затисна с тялото си. Едно червенокосо и къдраво момиче подкоси краката му.

Ужасена видя как с гръмко „уууф“ Йейн се стоварва под купчината тела.

За части от секундата й се прииска да изтича при него и да го защити от нападателите с дървения си стик. След това чу ниския му приглушен глас.

— Тичай, красавице!

„Тичай! Тичай! Тичай, докато е време!“ Лийън свърна встрани с бърза па-де-ша и се придвижи леко. Водеше топката пред себе си, докато се носеше през игрището като вятъра, който играеше със свободно веещата й се коса. Съсредоточи се в играта и полетя напред заради радостта и свободата, които й носеше, заради Сези и Парлан, но най-вече заради Йейн, прикован под лавината от тела.

Бягаше толкова бързо, че сърцето й щеше да изхвръкне от гърдите, дробовете й изгаряха, а контактните лещи залепваха на очите от съпротивлението на въздуха.

Тича, докато не можеше повече. Докато не се озова достатъчно близо, за да види безкрайната изненада, изписана на лицето на вратаря. Достатъчно близо, за да провре топката в мрежата с минимална вероятност за неуспех.

Зад гърба й се разнесе окуражителен рев и силите й нараснаха като никога досега. Не се беше чувствала така след никое от представленията си, поне доколкото си спомняше.

Беше мръсна, изтощена и с отвратителен външен вид, но се чувстваше прекрасно.

Адреналинът раздвижи и разгорещи кръвта във вените, беше убедена, че никога не е била и няма да бъде по-доволна.

Йейн се освободи от купчината човешка плът и закуцука през игрището към нея. Обгърна с ръце кръста й и я притисна към стегнатото си тяло. Завъртя я отново и отново във въздуха, притисната плътно до него, докато косата й ги обгърна като облак.

После Йейн Макбрайд я остави внимателно да стъпи на земята и докосна треперещите й устни със своите. Не би могла да се чувства по-щастлива, отколкото в този момент.

— Успяхме! — прошепна тя и усети соления вкус на разранените му устни.

— Успяхме. Днес си заслужи виното — подразни я той.

— Струва ми се, че това е, защото малко по малко влизам в крачка с тукашните нрави, момко — каза Лийън, имитирайки акцента и мимиките му.

Устни до устни, двамата се засмяха, изпълнени с неподправено удоволствие от победата.

Контактът им внезапно придоби коренно различен характер. Езикът му влезе между устните й и докосна нейния. Усетил, че тя няма нищо против, Йейн продължи бавно и изкусително да изследва чувствената вътрешност на устата й.

Лийън почувства, че губи равновесие, пое импулсивно въздух и се отпусна в прегръдката му, обезсилена от споделената интимност.

— Боя се, че навлизаме в нещо, за което никой от нас не е подготвен — прошепна той и я притисна силно.

Лийън прокара пръсти през прекрасната му коса. Искаше да му каже, че изпитва същото. Че желанието й е почти болезнено и че това я плаши, защото не принадлежи на неговото време. Че има свой живот и свой свят, който я очаква да се завърне, свят извън Гленкоа. Но точно в този момент бяха прекъснати от тълпа възбудени членове на клана, обхванати от огромен ентусиазъм.

Йейн им позволи да ги разделят. Изглеждаше дори, че приветства този обрат.

Лийън пое мъчително въздух. Бореше се с непознатото стягане на гърлото и разбра ясно — поне единият от тях трябваше да е разумен. Това би могъл да бъде и той.

Един мъж се отдели от тълпата. Беше Джон, младият и избухлив син на Алистър Макдоналд. Лийън долови яростта в движенията му, преди да заговори.

— Искам да разменим две думи, Йейн — изрече Джон.

— Слушам те с интерес, Джон — Йейн отърси калта от дрехите си.

— Ще те разоблича.

Йейн постави ръце на хълбоците си, погледна Джон право в очите и попита с театрално натъртване:

— Да разбирам ли, че ме обвиняваш в нещо?

— Да. Обвинявам те в най-долна измама.

През тълпата премина шепот. Наблюдаваха напрегнато двамата мъже, но никой не се опита да предотврати сблъсъка. Лийън предположи, че това се получава, защото зимите в Шотландия са ужасно скучни без радио и телевизия, без книги и списания, без курсове за самоусъвършенстване, спонсорирани от местните Социални грижи, без плуване в басейна и без развлекателна работа на половин ден, която да запълни свободното време и да даде възможност да се изразходва излишната енергия. Едно сбиване можеше чудесно да оживи досадния следобед — „варварско е, но е напълно възможно — разсъди Лийън“.

— И как така? — попита Йейн доста спокойно за човек, обвинен в измама пред всичките си съграждани.

— Позволил си на това момиче да играе в отбора, без да е негов член.

— Момичето, за което говориш, е моята жена — поясни спокойно Йейн.

— Жена, но без особено желание, доколкото чух.

Лийън разбираше, че Джон предизвиква Йейн. Скоро й стана ясно, че Йейн прави същото.

— Нямаше особено желание, но сутринта. Кой може да твърди, че оттогава сърцето й не се е обърнало към мен?

Йейн хвана Лийън за ръка и я издърпа през тълпата пред себе си.

— Договорната обвързаност не е женитба — каза Джон.

— Съюзът им е толкова истински, колкото е отсъдил старейшината — намеси се Парлан, който беше станал още по-червен от ярост.

— Но не е консумиран — допълни Джон.

Парлан се хвърли напред, но Йейн протегна мускулестата си ръка и предотврати нападението.

— Стой настрана, Парлан — посъветва го той. — Джон не засяга твоята чест. Само моята.

Йейн повдигна вежди в посока на Лийън.

— Откъде си толкова сигурен, че женитбата ни не е консумирана, Джон? Нещо не съм забелязал присъствието ти в къщата ми тази сутрин.

— Защото те познавам, Йейн Макбрайд. Ти искаш някоя да замести първата ти жена точно толкова, колкото аз искам да загубя овена си. Затова си се съгласил на договор за обвързване. Така женитбата ще свърши след една година и един ден.

От тълпата се дочуха възклицания. Едно от тях беше на Лийън.

— Виж какво, Джон. Имам чувството, че устата ти значително изпреварва мозъка ти — предупреди го Йейн.

Лийън имаше тревожното предчувствие, че Джон няма лесно да преглътне загубата.

— Обзалагам се, че дори не си помислил да дадеш на тази жена сватбен подарък, за да потвърдиш церемонията. И ако не си сторил това, не виждам никаква причина да дам моя овен на Парлан.

Лийън огледа лицата в тълпата. Очевидно подаръкът на булката или липсата на такъв беше сериозен аргумент във вреда на Йейн. Явно ставаше въпрос за нещо, което предшестваше съвременната традиция на сватбата булката да носи нещо ново, нещо старо, нещо назаем и нещо синьо.

Видя как Сези подсмърча в края на тълпата. Вероятно предчувстваше загубата на „приличния дом“. Може би дори съжаляваше, че е станала причина за неприятностите на брат си. Или за това, че се беше съгласила Лийън да играе на нейно място.

Майка й винаги я беше учила първо да мери, след това да реже. Но сега просто не разполагаше с необходимото време. Прекалено много неща бяха поставени на карта. Какво ще стане с меча на Йейн, ако загине от ръката на Джон Макдоналд? И от друга страна, какво би могла да очаква в такъв случай? Цял живот в капана на миналото? Изоставена на благоволението на група шотландци, чийто начин на живот и на общуване и чиито морални ценности бяха толкова различни от нейните, колкото задушеното агнешко беше далеч от сушито, приготвено от водорасли.

Това беше перспектива, която не би могла да понесе без Йейн. Дълбоко в себе си Лийън осъзна, че и не би искала да я понесе без него.

Заговори със силен глас, който привлече вниманието на тълпата, за да се обяви в защита на Йейн.

— Йейн ми даде сватбен подарък.

Вниманието на тълпата се насочи към нея. Интересуваше я обаче само реакцията на Йейн. Той я гледаше внимателно, въпросително и с очакване.

Лийън си помисли, че ситуацията наподобява случай, когато някой е дал по погрешка сценичния ти костюм на химическо чистене и се налага да играеш с взет назаем, два номера по-голям от твоя. Но го беше правила. Щеше да го направи и сега.

Взе решение и направи това, за което имаше опит от най-ранно детство — даде най-доброто от себе си.

— Прекрасен сватбен подарък — импровизира тя, — подарък, който аз приех с най-голяма радост и като мой дълг.

— Налага се да те помоля да уточниш — изрече Джон с подозрение.

— Предложи ми своята дружба и закрила и аз официално ги приех. Какво повече би могла да пожелае една жена? — попита Лийън.

Зададе въпроса, но призна мълчаливо пред себе си, че с мъж като Йейн Макбрайд нито дружбата, нито закрилата биха й били достатъчни.

В този момент се намеси Алистър Макдоналд.

— Надхитриха ни, Джон. Не можеш да им се сърдиш за това. Дай им овена и приключвай с тази работа. Старите ми кокали плачат за почивка на топло. Ще има и други каманахд.

Членовете на клана, застанали около тях, кимнаха одобрително. Думата на старейшината явно имаше силата на закон. Лийън почувства, че кланът Макдоналд я прие като една от тях, като съпруга на Йейн и като постоянен член на отбора. Това едновременно я ласкаеше и плашеше, защото в сърцето си знаеше, че не принадлежи на този свят. А и как би могла? Беше като оранжерийно цвете сред огромни дъбове.

— Да. Ще има и други каманахд — каза накрая Джон.

— Бъди сигурен — добави и Йейн повече за успокоение на Лийън.

— Само дето похабихме толкова сили, за да отмъкнем този овен изпод носовете на Кембълови.

— Знам — каза Йейн.

Джон наведе очи, изучавайки върховете на ботушите си от еленова кожа.

— Как можах да забравя? Та нали и ти беше там онази нощ.

— Сези не искаше да ме пусне да се излагам две седмици преди сватбата — произнесе смутено Парлан. — Обясних й, че такива акции са необходими, за да се живее добре, но тя изобщо не искаше да приеме. Голяма работа е. Прати Йейн по петите ми. Тогава побеснях, но после й бях благодарен. Когато животът ми мина пред очите за един миг.

— Малшанс. Парлан и малкият ми брат Алистър едва не загубиха главите си — поясни Джон на Лийън. — Нямах представа, че Кембълови са ги заловили, докато всичко не приключи.

— Чистата истина — потвърди Алистър. — Чух, че Кембълови точно са се канели да ти режат главата на дръвника, когато Йейн те е спасил.

— Робърт Кембъл беше пиян. Не разбираше какви ги върши.

— Според Алистър е искал да ги обеси и да ги изложи на показ за назидание. Мисля, че все още обвинява Макдоналдови за това, че Акаладър Касъл изгоря.

— Дори и Робърт Кембъл не би убил мъжа на племенницата си. Но Парлан Макдоналд, това е друга история.

Лийън имаше усещането, че гледа сапунена опера. Но не можа да се въздържи да не зададе на Алистър един въпрос.

— Какво е това Акаладър Касъл?

— Навремето беше гордостта на Кембълови.

— И твоят син Алистър е женен за обитателка на равнините, за една Кембъл от Акаладър Касъл, така ли?

На всички беше известно, че планинците и хората от равнината не се смесват, дори тя го знаеше.

Алистър се усмихна.

— Да. Тя е племенница на Робърт Кембъл и е най-голямата сладурана, която познавам… Може да се каже, че е Кембъл само наполовина. По-добрата й половина е Стюарт. И ме дари с чудесен внук. Искам да се запознаеш с него. Прекрасен е като всяко дете.

Очите му светеха от гордост.

— Ако не беше ти, Йейн, синът на Алистър днес нямаше да има баща…

Джон миролюбиво остави края на изречението да виси във въздуха. Алистър довърши:

— Точно това казвам и аз. Освен това, ако трябва да бъдем честни, Йейн е отървал теб и брат ти от толкова неприятности през изминалите години, че овенът му се пада по право. Хайде да приключваме с това, синко — нареди той.

Заповедите му не се обжалваха.

Джон ненапразно бе син на Алистър.

— Съгласен съм, че Йейн има това право — изрече завистливо той. — Парлан, можеш да отведеш овена в обора си.

— Ще се погрижа за това веднага.

Старейшината се обърна към Йейн.

— Ще организираме празненство тази вечер. Ти и Лийън от Грийн Гейбълс също сте поканени в голямата къща в Гарнох.

Лийън внезапно се почувства толкова изтощена, че едва гледаше, камо ли да се смее. По направи точно това при споменаването на Грийн Гейбълс.

Желанието й за смях обаче бързо премина в горчив размисъл. Беше научила не само че трофеят, спечелен от нея с толкова усилия, е бил откраднат от някакви хора на име Кембъл, но откри и че не е първата съпруга на Йейн.

Новините я обезпокоиха. Шотландецът, с когото беше обвързана, й се представи в нова светлина. Имаше сериозен повод за размисъл.

Глава шеста

— Спиш ли, красавице? — попита Йейн.

Лийън се беше изтегнала в леглото с глава в неговата посока и полупритворени очи.

— Не, само си почивам.

Много бързо се беше научила да прикрива успешно истината. Никоя жена не би могла да си почива, когато гледа как Йейн Макбрайд се мие. Огънят хвърляше светлини и сенки върху кожата му. Той плискаше вода от легена по набразденото си от белези тяло. Дори по риза, беше впечатляващ. Но гол до кръста, беше изключително красив — поезия в движение.

Йейн престана да се мие и я изгледа изпитателно, преди да продължи.

— Ако не те затруднявам много, бих те помолил да направиш нещо за мен.

Очите й се отвориха напълно. Наистина искаше да направи нещо за него, и то веднага. Да не би да беше прочел мислите й?

Той се засмя тихо, като видя изражението на лицето й.

— Уверявам те, няма да е нищо драстично. Бих помолил и Сези…

Лийън се отпусна. Йейн не би помолил сестра си да направи това, за което си мислеше, така че съкровените й желания оставаха скрити за него.

— Какво искаш да направя? — попита тя, осъзнавайки, че външният вид на Йейн го прави още по-привлекателен.

Чарът му се криеше в обаятелната усмивка и потръпващите мускули — нещо, което липсваше при повечето от познатите й. А телосложението му беше просто съвършено.

— Имаш ли нещо против да почистиш този хаос на гърба ми? Усещам го, но не мога да го достигна, а не ми се ще да натровя кръвта си с толкова мръсотия.

Лийън се надигна и прехвърли краката си извън леглото.

— Не, нямам нищо против.

Помисли си, че дори да няма намерение да се превръща в постоянно присъствие в живота му, доброто отношение към нея заслужава да бъде възнаградено.

Взе парчето ленен плат от легена с хладка вода и го изцеди.

— Подпри се на скамейката и наведи раменете си към светлината, за да видя точно къде е раздразнена кожата ти — каза тя, като посочи скамейката до огнището.

— Както кажеш.

В момента, в който ръцете й докоснаха топлата му кожа, Лийън изпита забравено удоволствие. Усещането се разля по пръстите й и в следващия момент те сякаш заживяха свой собствен живот, като се движеха по лопатките на раменете му и по белезите от стари рани, изучаваха планината от мускули и се спускаха надолу към колана на полата му.

Йейн затвори очи и се отпусна в ръцете й.

— Ох, красавице. Как съм живял без теб досега? — измърка той от удоволствие.

Дали въздъхна или въображението й си правеше шеги с нея? Лийън не беше сигурна. В състоянието, в което се намираше, въздишката съвсем спокойно можеше да е нейна.

Тя навлажни с език устните си и привърши с триенето на гърба му. След това го хвана за лакътя и го обърна с лице към себе си. Бавно потопи парчето плат в легена, натисна го с ръка и го остави да се увие около китката й.

Йейн отвори очи. Лийън погледна лицето му и посегна към разранената му долна устна.

— Сигурна съм, че си се оправял, и то доста добре, преди да дойда — изрече почти враждебно, за да се противопостави на ефекта от непосредствената му близост.

Изчака секунда и когато Йейн не отвърна нищо, започна да отстранява засъхналата кръв, която деформираше устните му. Припомни си настойчивата им нежност и чувствената и търсеща енергия, преминала през тялото й, когато я беше целунал на игрището за каманахд. И невероятното желание, на което почти се беше поддала.

— Много ми е приятно — каза той.

„О, боже, приятно ли?“ Лийън си напомни, че трябва да е разумна. Силното му тяло я канеше. А тя беше достатъчно освободена от психологическа гледна точка, за да си признае, че с всеки час, прекаран заедно с него, го желаеше все повече. Здравият й разум обаче подсказваше, че една физическа връзка би била неразумна.

— Йейн — започна тя бавно, — бих искала да ми кажеш…

Беше й любопитно какво е станало с първата му жена и точно това искаше да попита. Както и защо се чувства толкова отговорен, защо приятелите и семейството му така настойчиво окуражават обвързването им.

Той като че ли предугади въпросите й и съвсем целенасочено я прекъсна.

— Красавице, имам желание да си поговорим не по малко от теб, но трябва да побързаме.

Хвана ръката й, отмести я от устните си и се изправи на крака.

— Защо?

— Алистър ни чака.

Пое парчето плат от ръцете й и го метна до легена, улови пръстите й и бързо ги стисна, преди да пусне ръката й.

Йейн взе чиста риза и се обърна с гръб към нея. Лийън не можа да не се запита какво толкова крие от нея, но се сети, че ако нейното докосване му въздейства така, както неговото на нея, вероятно има нужда да поохлади мислите си, преди отново да се обърне с лице към нея. Поне засега не беше сигурна дали това е за добро, или за лошо.

След като болката в тялото й бавно се уталожи, Лийън се почувства почти облекчена, че не беше по-настойчива. Той вероятно щеше да я среже с нетърпящ възражение израз, подобен на сиво-син буреносен облак. А точно в този момент не би понесла раздразнението му.

Вместо това го попита:

— Вие шотландците цялата зима ли прекарвате по този начин?

Йейн облече ризата и подпъхна долната й част в полата си.

— Какво имаш предвид?

— По светски събирания — първо сватбата на Сези, после каманахда, сега тази сбирка у Алистър.

— Ти да не би да предпочиташ да спиш? — попита той и вдигна легена.

Лийън беше работила и по двадесет и четири часа в денонощието. Но не беше свикнала да играе толкова усилено.

— Малко сън от време на време не би навредил на никого — „Започвам да чувствам липсата и на мултивитаминния ми сироп. Все пак мога да спя по всяко време.“

Йейн отвори вратата, пристъпи навън, лисна мръсната вода и напълни легена със сняг.

— Струва ми се, че ако хапваш месо, няма да се изморяваш толкова бързо.

Лийън го последва до вратата и почти се блъсна в него.

— Ако имах една снежна топка…

Той се извърна и я погледна.

— Ако имаше снежна топка, красавице, щях да те посъветвам да я задържиш за себе си. По тялото ми няма и сантиметър кожа, непострадала от каманахда. Даже ушите ме болят.

Лийън потръпна. Окото му беше подпухнало и едва се отваряше. Широка червена драскотина минаваше от единия до другия край на бузата му. „Изглежда така, сякаш с изкарал три рунда с Джо Фрейзър“ — помисли си Лийън.

— Защо тогава отиваме у Алистър? Можем да си стоим… — Лийън почти изрече „вкъщи“. Бързо намери друга, по-подходяща дума: — … В къщата ти.

Йейн затвори вратата, мина покрай нея и постави легена на огнището. Снегът в него се стопи за броени минути.

— Не чу ли с какъв тон ни покани Алистър? Поканата да отидем в къщата му се равнява на покана от кралска особа и не подлежи на обсъждане. А сега, ако искаш, освежи се малко и да тръгваме — каза той и й подаде чисто парче плат от сандъка до леглото.

— Това не успях да доловя. „Може би защото ме беше грижа повече дали ти си добре, отколкото какво казва Алистър“ — помисли си и пое парчето плат. Накисна го във водата и избърса лицето и ръцете си. Запита се дали Йейн би се съгласил, ако поиска да си направят една пълноценна баня в средата на зимата.

Реши, че вероятно ще се съгласи, и затова е по-добре да не пробва.

— Подозирам, че Алистър ни покани, защото иска да танцуваш — осведоми я Йейн.

Сърцето на Лийън скочи в гърлото и тя върна влажния парцал на Йейн.

— „Остриетата на войната“ ли? — изрече с усилие, опитвайки се да не издаде вълнението си.

Дали банята с вана не е по-близо, отколкото си представяше?

Йейн простря парцала върху скамейката, за да съхне и хвърли неговия в огъня.

— Може би. Беше доста впечатлен от изпълнението ти миналата вечер. Всички бяха впечатлени.

Взе наметката й от закачалката, изтръска я и загърна раменете й.

— Виж ти! Изпълнение на бис. Просто прекрасно — каза тя.

— Ти обичаш да танцуваш — изрече Йейн и я избута нежно навън.

— За това живея — да танцувам и да уча другите да танцуват — каза тя, докато се движеха по бялата заснежена пътека от дома на Йейн към центъра на селището.

— Знаеш ли, че си една малко странна красавица, Лийън? Повечето жени живеят заради семействата си, заради бъдещето на рода. Заради идеалната семейна общност. А ти, ти живееш заради представлението, така ли?

Лийън спря и едва не загуби едното си сабо, когато се подхлъзна в снега.

— Не си първият мъж, който не може да приеме това, че съм отдадена на изкуството — каза тя и намести отново крака си в обувката. — За да се формира един зрял танцьор, са необходими десет години изтощителен труд. Започнах в балетната трупа на родителите ми веднага щом проходих. Животът ми е слят с професията ми.

— Наистина ли? — Йейн продължаваше да крачи.

— Да, така е.

Той спря и се обърна към нея.

— Досега не беше казала нищо за семейството си. Къде са родителите ти? Редно е да ги осведомя за брака ни.

— Няма нужда — Лийън премигна няколко пъти и погледна в земята, после към Йейн. — Починаха миналата година.

При самолетна катастрофа. От тях беше наследила и балетната трупа, и финансовите трудности, които вървяха заедно с кея.

— Аха. Моите също. Преди дванадесет години. Сези беше само на седем.

Лийън се изненада, че Йейн й разкрива доброволно душата си.

— Значи затова сте толкова близки… и затова каза, че си ресал косата й повече пъти, отколкото ти се иска да си спомняш. Ти си я отгледал…

Йейн се усмихна с пленителната си леко отпусната усмивка.

— Струва ми се, че точно това е проблемът с тази неудържима девойка. Не е имало край нея женска ръка, която да я научи да бъде по-мила, както не закъсня да отбележи директорката на училището в Англия. Според нея Сези е напаст божия, изпратена, за да тормози учителките. Не минаха и две седмици и ми писа да отида и да си я взема обратно.

„Мисли бързо! Йейн смята, че си една от изтормозените от Сези учителки в английското училище.“

— Съжалявам, не знаех за детството й. Може би, ако знаех, бих могла да помогна с нещо.

Това беше истина. Веднъж седмично водеше безплатно обучението на група отхвърлени от обществото деца. Беше успяла да постигне духовно единение с тях и твърдо вярваше, че с ангажирането на времето им ги предпазва от куп неприятности, например пиене, наркотици и секс.

— Не виня теб, Лийън. Сези стана свидетелка на залавянето и убийството на родителите ни от банда пияни войници, които си въобразяваха, че правят голяма услуга на Шотландия. Майка ми беше презвитерианка, а баща ми принадлежеше на англиканската църква.

— Убили са ги заради религиозната им принадлежност, така ли? — „Какво варварство!“

— За това и за политическите им възгледи предполагам. Майка ми винаги изразяваше гласно подкрепата си за английската корона. Доста високо и не в най-подходящото време и място.

— Изглежда е трябвало да бъде по-разумна и да не дава гласност на убежденията си.

— Да. Но тя много се гордееше с произхода си и не умееше да сдържа езика си. Сези таи дълбоко в себе си спомена за смъртта на родителите ни. Не говори за това с никого.

Лийън отново поиска да го попита за първата му жена. Защо тя не му е помогнала при отглеждането на Сези. Да го попита къде е и какво прави сега. И дали разводът е нещо нормално по това време в Шотландия. Дали кръщелната бебешка дрешка, която откри в сандъка, е на бъдещото бебе на Сези или на някое от неговите деца.

Не го попита, защото не искаше да разваля магията на момента и да скъсва нишките, които ги свързваха като нежни листенца на кадифена теменужка.

— Ако нямаш нищо против, обясни ми какъв е този балет, за който говориш? Чувал съм за него, но никога не съм го виждал.

Въпросът на Йейн върна мислите й обратно към танца. Спомни си, че балетът беше създаден официално някъде около 1581 година, когато Катерина Медичи основала „Балет комик дьо ла роайом“ в чест на сватбата на сестра си. Това означаваше, че е попаднала в миналото някъде след тази година. Но колко след нея.

— Йейн, ти къде си чул за балета?

— Във Франция има едно училище за професионални балетисти, наречено „Френска кралска танцова академия“. Научих за нея, когато ходих в Париж.

Предоставяше й се възможност да открие в коя точно година беше попаднала с танца си, без въпросите да бъдат прекалено очебийни.

— Я да видим. Луи XIV не основа ли тази академия през 1661?

Йейн падна право в клопката.

— Преди тридесет и една година? Да. Сигурно е било тогава.

Лийън бързо пресметна наум. 1692!

Беше дошла в 1692 година? По какъв начин, да му се не види?

— Красавице? — напомни за себе си Йейн.

— Да.

— Какво има?

„Току-що разбрах, че съм пропътувала триста години назад в миналото без машина на времето. Учени, внимавайте! Лийън Съливан вече е с много гърди пред вас.“

Лунната светлина правеше снежната нощ почти като ден. Йейн спря и се обърна.

— Изглеждаш така, сякаш парче от агнешкото на Парлан е заседнало в гърлото ти.

— Така ли? Съжалявам. Докъде бях стигнала? Припомни ми, ако обичаш — „И след това ми плесни един шамар, защото мисля, че ще припадна.“

— Говорехме за танцовата академия във Франция.

„Вземи се в ръце!“ — заповяда си Лийън. Прочисти гърлото си и направи опит да продължи разговора, без да заеква.

— А, да. Виж сега, балетмайсторът на Академията Пиер Бошам е формирал структурата на класическия балет такава, каквато я познавам. Съчетал е елементи от танците паван, менует, жига и ригадон.

— Ригадонът не ми е познат, но за останалите съм чувал. Това не са нищо повече от дворцови танци.

Изражението на Йейн накара Лийън бързо да направи ретроспекция на 1692 година.

— Искаш да кажеш, че си танцувал тези танци? — чу се да му задава въпрос.

— Някои от тях.

— В двореца?

— Да.

— Което означава…

— Което означава, че навремето майка ми беше придворна дама.

— Господи!

— Не си прави прибързани изводи, красавице. Аз окончателно скъсах с този период от живота си, когато се установих да живея в Шотландия.

— Исках да кажа само, че никога не съм била в двореца.

— Уверявам те, че не си изгубила кой знае какво. Предпочитам да изживея един ден в Шотландия, като знам, че животът ми ще свърши при следващия залез, отколкото една година залези в двореца.

— Ти май наистина така го чувстваш — промълви Лийън.

— Така е. Моля те продължавай да говориш за балета.

— Терминът балет произлиза от френската дума „бале“, която означава танцувам. Това е форма на театрално изкуство, която използва музиката и сцената, за да изрази дадена тема. Самият танц представлява поредица от леки плъзгащи се фигури, както и множество поклони и завъртания.

Йейн повдигна брадичката й и се вгледа в очите й с един от добрите си погледи.

— Говориш съвсем като учителка.

— А на теб май започна да ти просветва.

— Съвсем сериозно си се отдала на това, нали, красавице?

— Танцът не е просто представление, Йейн. Той е висша форма на изкуство, начин да изразиш вътрешната си същност. Ако се вгледаш по-внимателно, можеш да видиш душата на този, който танцува.

— Може би си права. В момента виждам твоята душа да свети в очите ти, а само говориш за танца. Какво ли е да те гледа човек, когато изпълняваш балета?

Той я хвана под ръка, застана до нея и каза:

— Хайде да вървим, красавице. Студено е.

Почти бяха стигнали до вратата на главната къща, когато тя рязко се отвори.

От вътрешността се разля живителната светлина на дузина свещи, закрепени в свещници. Дочуха се звуците на музика. Излезе Сези, следвана по петите от Парлан.

Тя постави ръце на кръста си и каза:

— А, ето ви и вас. Алистър започна да става нетърпелив. Бях тръгнала към къщата да видя какво толкова ви е забавило.

Сези явно очакваше някакво извинение за закъснението им. Когато не го получи, обърна се и им махна с ръка да я последват във вътрешността на къщата.

Щом прекрачи прага, Лийън разбра, че това, което досега смяташе за място за сбирки на общността, всъщност е домът на Алистър Макдоналд. Внимателно огледа средновековния декор. Бродираните пана й махаха приветливо като ръце. Топъл въздух се излъчваше от камините, разположени в двата края на помещението.

Предишната нощ не беше забелязала, че къщата е на два етажа, но стълбата между тях почти не се забелязваше. Изучавайки гредореда на тавана, Лийън реше, че Алистър и семейството му живеят горе, а приемат гостите си на първия етаж.

Погледът й премина към разположените на различни места маси и столове, които се отразяваха в стоманено огледало в изрисувана дървена рамка. Видя и игрална маса, върху която имаше шах от слонова кост и абаносово дърво. Наблизо се намираше трикрака маса, отрупана с чаши за вино, инкрустирани с рози и хризантеми.

— Откъде е всичко това? — попита учудена Лийън, без да съзнава, че изразява на глас мислите си.

Йейн се наведе към нея.

— Да не би да имаш предвид мебелите, красавице?

Лийън кимна. Обстановката й напомняше странен театрален декор.

— Жената на старейшината събра всички мебели в единия край на стаята заради сватбата на Сези. Много мило от нейна страна. Сигурно й е струвало доста главоболия.

— Сигурно.

— Хайде сега, усмихни се. Тя идва да ни посрещне.

Устните й се разтегнаха в усмивка, докато си припомняше, че не трябва да подава ръката си за поздрав.

Съпругата на старейшината се запъти към тях с някакъв поздрав на галски, на който Йейн отвърна любезно. Лийън погледна над главата на дребната жена и позна доста от семействата, участвали в каманахда. Сресани и измити, с чисти дрехи те тактуваха с крак. Явно се забавляваха.

Събирането изглеждаше по-интимно и малобройно в сравнение със сватбата на Сези. Очевидно беше сбирка на подбрани приятели, помисли си Лийън. Странно, но се чувстваше в свои води сред хората на Гленкоа и изпитваше нарастващо усещане за фамилиарност. Един след друг гостите последваха примера на първата дама и ги поздравиха с добре дошли в знак на гостоприемство. Честитиха им сватбата и победата в каманахда.

Морето от лица се раздели на две и към тях пристъпи Алистър, понесъл в ръце дете като ангелче.

— Радвам се, че уважихте с присъствието си нашето събиране.

— Удоволствието е наше.

Погледът на старейшината се премести върху Лийън.

— Булката ти изглежда чудесно тази вечер.

— Не мога да не се съглася с теб.

— Късметлия си.

Йейн само кимна.

— Лийън, бих искал да ти представя внука си, Алистър младши. Днес той става на една година — вниманието му отново се прехвърли върху бебето. — Алистър, това е новата булка на Йейн, Лийън от Грийн Гейбълс. Хайде, момко. Направи, каквото трябва.

Размахало пилешко бутче в ръчичка, детето се наведе и лепна на бузата на Лийън щедра и малко мазна целувка.

— Радвам се да се запозная с теб — каза Лийън и взе бутчето, което детето й подаде.

Алистър намигна.

— Браво. Вече раздаваш подаръци на красавиците. На твоята възраст. Какъв ли сваляч ще станеш, като пораснеш?

— Мисля, че ми го подари от сърце… Държи се, както подобава на внук на такъв дядо — усмихна се Лийън и върна пилешкото бутче в протегнатата ръка на хлапето.

В стаята се понесе смутен шепот. Лийън почувства как Йейн премести тежестта си от единия крак на другия и се досети, че е казала нещо не на място.

Алистър се разсмя и атмосферата се разведри.

— Да. Внукът ми прилича на мен в това отношение. Всички знаят, че за петдесетте си години съм постигнал блестяща кариера, която боде очите на Оранжевия Уйлям и той май е решил в края на краищата да ме постави на място.

Бебето, изглежда, се съгласи с дядо си, ухили се и дръпна брадата му.

— Хайде стига сме дрънкали глупости — каза старейшината, сбърчи нос, погледна жена си и освободи брадата си от ръцете на детето. — Жено, занеси този малчуган на майка му. Струва ми се, че трябва да му се сменят пелените, а и времето за лягане отдавна мина. Жена му гушна бебето, извини се и се качи на горния етаж.

— Когато се върне жена ми, ще те помоля да танцуваш за нас, Лийън.

Йейн се оказа прав в предположението си. Старейшината поне не увърташе, помисли си Лийън. Тя също не смяташе да се помайва. Това е първият й шанс да бъде със сапфирения меч на Йейн, откакто попадна изневиделица в Гленкоа.

— Йейн ме подготви за това.

— Така ли?

— Да. За мен ще бъде истинско щастие да танцувам за теб и за гостите ти.

— Голяма сладурана си и ласкаеш стареца.

— Не чак такъв старец — каза Лийън и изпита неимоверно въодушевление при мисълта, че ще се върне в Северна Каролина и в 1992 година.

— Но не съм и млад, макар че все още ме бива. И вероятно още дълго ще ме бива, ако е казал Господ.

— Струва ми се, че току-що направи едно завоевание, красавице — намеси се Йейн.

— Да. Винаги съм харесвал, когато момичетата казват, каквото мислят — каза Алистър и прекоси стаята, за да се присъедини към групата мъже, насядали около огнището.

Червенокосата Айзабел, тийнейджърката, която блъсна Йейн и подкоси краката му по време на каманахда, зае мястото на старейшината.

— Видях те да танцуваш миналата вечер — извиси тя глас над веселата глъч. — Старейшината каза, че си учителка.

Момичето я гледаше с разширени от възхищение очи.

Лийън погледна към Йейн. Той й смигна.

— Явно тук новините се разпространяват със светкавична скорост.

— Така е. Няма почти нищо, което да е станало и да не го знам — заяви тя гордо, кръстоса ръце на гърба си и се завъртя на пети.

— Не мога да повярвам — Лийън си помисли, че тийнейджърът си е тийнейджър във всяка епоха. Всички имат дълги уши.

— Чух също старейшината да казва, че ще танцуваш за нас тази вечер. Ще го направиш ли?

Лийън отново погледна Йейн и меча, който се подаваше от ножницата. В това време съпругът й разговаряше с Парлан и Сези.

— Казах на Алистър, че ще танцувам.

Айзабел кимна в посока на жената на старейшината, която се беше върнала от горния етаж.

— Тя се съгласи да свири за теб.

Лийън погледна разочаровано сивокосата жена, която сядаше пред една арфа.

— Много е добра. Наистина — побърза да каже Айзабел.

— Бях останала с впечатлението, че ще танцувам „Остриетата на Войната“ — каза Лийън и си помисли, че няма да има нито гайди, нито „Джили Чалиъм“. А това значи — никакъв шанс да се завърне в къщи. Поне не този път.

— Това би било страхотно, но гайдарят си навехна глезена по време на игрите и помоли да не присъства тази вечер. Старейшината му позволи да си почине.

— Ясно.

„Направо ми се плаче. Съдбата размахва под носа ми разни възможности, и после си ги взима, преди дори да съм имала шанса да ги пробвам.“

— Не можеш ли да играеш под звуците на арфа? С такова нетърпение те очаквахме.

„Да, но това няма да ме върне в къщи.“

— Не знам… трябва да си помисля.

— Защо не ни покажеш поне мъничко от твоя балет — предложи Йейн за изненада на Лийън. Не предполагаше, че той слуша разговора им.

Занимаваше се с хореография от години. Импровизациите не представляваха трудност, защото въображението й беше богато. По този начин можеше дори да си помогне. По-лесно щеше да преглътне разочарованието, че няма да танцува „Остриетата на Войната“, въпреки че беше изключено да танцува на пръсти — каменният под беше много твърд.

— Предполагам, че ще мога да направя нещо абстрактно.

— Абстрактно ли? — попита Айзабел.

— Ще направя нещо подходящо.

Айзабел все още гледаше неразбиращо.

— В абстрактното изпълнение няма цел и тема. Танцуваш заради самия танц — поясни Лийън. — Ако помолиш жената на Алистър да избере нещо и да ми изсвири няколко фрагмента…

— А! Това го разбирам — възкликна Айзабел и буквално помъкна Лийън към арфата.

Нежната ефирна мелодия, която подхвана жената на старейшината, напомни на Лийън за „Балерината“ на Боб Ръсел в изпълнение на Нат Кинг Кол — мотив, заложен в доста от модерните кутии-латерни за бижута. Тя самата имаше такава кутия, подарък от един приятел и партньор в бизнеса.

Лийън се усмихна почти с копнеж и реши, че с някои дребни поправки танцът може да стане много добър.

— Ако може малко да забави ритъма, ще се получи. Трябва да е по-плавно, като… ами… като поточе, което минава край малки и големи камъни. Вместо струните да се дърпат една след друга, акордите трябва да се преливат един в друг, така че музиката да е непрекъсната.

— Искаш да кажеш, както Алт Коар Мхорар се влива в река Левен и после самата тя в Лох Левен?

— Предполагам — каза Лийън, без дори да се опита да произнесе галските имена на речната система на Гленкоа.

Кимайки дълбокомислено, Айзабел преведе налагащите се промени на жената на старейшината и след няколко минути бяха готови да започнат.

— Необходими са ми няколко минути, за да загрея — каза Лийън. — Ако не го направя, може да разтегна мускул, а никой танцьор не би си го пожелал.

— Може ли да ти взема наметката? — предложи невинно Айзабел.

Лийън отчаяно се вкопчи в карирания плат. Никой в помещението нямаше на ризата си такъв светещ розов надпис „спасете китовете“. Ничия дреха не светеше в неонови цветове.

— Не е необходимо — изрече бързо тя. Не желаеше да привлича излишно внимание върху тениската си. — Обикновено танцувам с наметката си.

— Добре — съгласи се Айзабел. — И аз правя така през зимата.

Докато Айзабел приканваше гостите да седнат по местата си, Лийън събу сабото. Като използва гърба на един извит стол от дъбова дървесина вместо шведска стена, тя направи упражненията си за загряване. Едновременно с това преброи хората в къщата. Тридесет чифта любопитни очи, в това число чифт озадачени небесносини, следяха всяко нейно движение.

Последния път, когато се беше случило нещо подобно, беше в парка „Балбоа“ в Сан Диего, Калифорния, САЩ. Беше на посещение в зоопарка с трупата си на път за дневно представление на „Лебедово езеро“. Пред оградата беше спрял някакъв уличен мим и преди да осъзнае какво върши, се оказа въвлечена в пантомимата му.

Все пак сега ситуацията не беше същата. Публиката й в Сан Диего знаеше какво е балет, както повечето американци. С изключение на Йейн, хората тук вероятно не бяха и чували думата балет. „Остриетата на Войната“ беше едно, това, което сега щеше да танцува, съвсем друго. Как щяха да реагират, когато се понесе през стаята и изпълни дълбоко колянно привеждане и подскок или пък „ант-реша“, по време на която кръстосваше крака във въздуха?

И най-важното, какво ще каже Йейн за изпълнението й? Ще се разочарова ли? Или ядоса. А може да остане доволен. Лийън пое дълбоко въздух, премисли още веднъж танца си и реши, че има само един начин да разбере.

Кимна на жената на старейшината и мелодичният глас на арфата изпълни тихата стая. Полата на джемпъра й се полюшна като камбана около нея и Лийън пристъпи в центъра на помещението. Броеше тихо в такт с музиката.

— И, едно, две, три; и едно, две, три. Едно, две, три. Едно…

Глава седма

Йейн не си търсеше съпруга. Но ако си търсеше, Лийън би била идеалната. Не беше виждал жена като нея. В един момент хвърляше гневно снежни топки по него, а в следващия вземаше неговата страна в спора с Джон Макдоналд. Беше спечелила безусловното му уважение заради отношението си към него след всичко, което мина през главата й заради брачния договор.

Освен сърдечна, мила и интелигентна, тя беше и много красива. С този водопад от немирни къдрици, черни като абанос, в които копнееше да зарови пръстите си. Със зашеметяващите сини очи, които така настойчиво се взираха в него и поставяха толкова въпросителни.

Но, Йейн реши, че дори да не притежаваше тези физически качества, той пак би я харесал. Духът й беше толкова млад и свеж, че нещо дълбоко в душата му просто не можеше да не реагира.

Първата му жена, Макгрегор от Лох Ломонд, беше млада, много работлива и го обгръщаше с внимание. Но така и не се научи да танцува. В това отношение Лийън беше радост за сърцето и за очите, замисли се Йейн, като наблюдаваше танца й, нейния абстрактен балет, всяко движение, на който издаваше жажда за живот. Той следеше очарован Лийън, която извиваше снагата си и изпълняваше сложните стъпки с лекота и ефирност въпреки трудността им и усилията, които те очевидно изискваха.

Йейн огледа тайно публиката на Лийън. Жителите на Гленкоа изглеждаха очаровани като него.

Почувства как го изпълва гордост, която едва ли имаше право да изпитва. Бяха обвързани с брачен договор, но Лийън не му принадлежеше — не в истинския смисъл на думата. След година и един ден щеше да си отиде от живота му, защото такова беше желанието й. Даде му да разбере достатъчно ясно и той го прие.

След като беше прекарал само два дена в компанията й, на Йейн му прилошаваше само при мисълта, че ще я загуби. Лийън приличаше на белите орхидеи, които се намираха, макар и рядко, по сенчестите склонове на Гър Аонах. На галски името им означаваше „стройни“, „гъвкави“. И други орхидеи цъфтяха през лятото по хълмовете на „Трите сестри“, които се извисяваха отвъд реката Коа. Бяха разкошни розови и пурпурни цветя, но той не можеше да ги обича така, както деликатните трилистни бели орхидеи.

Погледна към Сези. Видя как роклята й се надига, защото бебето в нея подритваше. Улови се, че я наблюдава внимателно. Беше седнала на ръба на скамейката и масажираше с ръце кръста си. След това погледът му се прехвърли върху Парлан, който се наведе и прошепна нещо в ухото й. Тя сви устни и изшътка за тишина, но преди това потупа коляното му в знак на съгласие.

Подтекстът на жестовете, които си размениха, го накара да потрепери. Беше обещал пред себе си, че повече никога няма да бъде отговорен за това, че една жена ще роди дете, заченато от него.

Да. Лийън беше доста предизвикателно цвете. И не би желал да я види в сегашното състояние на сестра си. Цвете, което не смееше да откъсне точно за това.

Няма значение колко болезнено му се иска отново да изпита вкуса на медените й устни. Или невероятно нежното усещане на ръцете й върху кожата си. Или изкусителната копринена повърхност на бедрата й.

Музиката заглъхна и Йейн изведнъж скочи на крака. Провирайки се между публиката, той прекоси просторното помещение и се насочи към центъра на всеобщото внимание — неговата съпруга чужденка.

След заключителните стъпки на балета последва мъртва тишина. Когато хората от клана започнаха да се споглеждат и да си говорят с ниски гласове и неразбираеми неща, Лийън изпита съмнения. Въпреки че танцуването пред публика беше за нея нещо много познато и приятно от години насам, този път беше нервна както преди излизането на критика в сутрешните неделни вестници. Очаквайте всеки момент към нея да полетят яйца и домати или средновековният им еквивалент.

Тогава помещението сякаш въздъхна и всички гости на Алистър започнаха бурно да я аплодират.

Изпълнена с благодарност, Лийън направи грациозен поклон, напусна сцената и попадна право в обятията на Йейн. Лицата им се оказаха едно срещу друго — мъж срещу жена — и само няколко сантиметра деляха телата им едно от друго. Сякаш минаха векове, преди той да заговори.

— Мисля, че беше права за балета. Той, изглежда, наистина показва душата ти. Както и прекрасните ти крака, нежните извивки на лакътя ти, и стройната ти бяла шия.

В гласа му се прокрадна нотка на възбуда, но Лийън беше сигурна, че Йейн говори абсолютно сериозно.

Изчерви се и запита с усилие:

— Би ли ми забранил това, Йейн?

На устните му се появи лека усмивка.

— Не, красавице. Никога не бих си позволил да попреча на безценния ти талант. Последиците биха били много неприятни, особено през зимата, когато навсякъде има сняг.

Лийън се почувства уверена в себе си, макар че беше уязвима. Попи потта, събрала се над веждите й, с края на наметката.

— Мога да приема това за комплимент?

— Да. Можеш — отвърна той искрено. След това се усмихна и Лийън усети как сърцето й сякаш се удвои и гърдите й трудно го побират.

— А сега какво? — попита тя, като дишаше учестено.

Йейн повдигна вежди.

— Искам да кажа какво ще правим сега? Празненството свърши ли? — попита Лийън като наблюдаваше как публиката й се разпръсва на групички: мъжете при игралните маси, жените да клюкарстват, а децата се събраха около някакъв възрастен джентълмен, който топлеше старите си кости до огнището.

Появи се слуга в просто облекло на едноцветни карета и застана с табла до тях. Йейн му кимна и той поднесе на Лийън чаша, пълна с пенеста бяла течност.

— Мляко ли е? — попита тя.

— Сметнах, че няма да имаш нищо против да ти поръчам нещо освежаващо. Избито е и е много полезно за тялото след физическо натоварване.

Лийън се усмихна, защото Йейн говореше точно, като рекламен директор на млекарска фабрика. Взе чашата и отпи. Не беше съвсем като пастьоризираното мляко, но определено освежаваше. Изпи течността на един дъх и остави чашата на подноса.

— А сега да отговоря на въпроса ти за празненството. То тепърва започва — заяви той с доволна усмивка и се насочи към групата деца, хванал Лийън под ръка. — Бих желал да те запозная с един човек. — Спряха пред стареца, когото децата бяха наобиколили. — Как се чувстваш тази вечер, Мангус?

Старият човек ги дари с беззъба усмивка и изгледа одобрително Лийън.

— Като за човек, който яде овесена каша три пъти дневно, съм добре — отвърна той. — И аз имам въпрос към теб. Как си, Йейн Макбрайд?

— Бих ли могъл да ти кажа нещо ново, което не виждаш, старче?

Мангус намигна.

— А-а, момче, все така млад и жизнен. Убеден съм, че след време ще осъзнаеш колко правилна е била женитбата ти.

— Все едно че слушам Алистър.

— Да. Ние сме на едно мнение — заяви Мангус.

— За повечето от нещата.

— Но по този въпрос, без съмнение. Представи ме на тази красавица, за която слушам, откакто съм дошъл, и седни тук.

— Лийън, това е Мангус — Йейн се обърна към нея. — Живее в Актриоктан.

— При лебедите ли? — попита тя и приседна на скамейката до него.

— Ти помниш.

— Разбира се — каза тя и протегна ръце към живителната топлина на огъня. — Помня като слон.

— Като слон ли? Това е доста необичайно сравнение — отбеляза Мангус.

— Там, откъдето идвам, често го употребяват. Означава просто много добра памет — обясни бързо Лийън и си помисли колко е досадно непрекъснато да държиш сметка за думите си.

— А откъде знаят тези хора, че слоновете имат добра памет?

— Не съм съвсем сигурна — каза тя, леко учудена от обрата на разговора. — Предполагам, че от проучвания.

— Какви проучвания?

— Научни — надяваше се, че терминът е измислен преди 1692 година.

— Струва ми се, че специално за слоновете би било доста трудно да се разбере нещо по научен или по някакъв друг начин.

Лийън почти подскочи, когато Йейн, останал прав до тях, постави небрежно ръка на рамото й. Изпита лудо желание да вдигне ръка и да стисне неговата. Той се наведе леко и каза:

— Не се връзвай чак толкова на въпросите му, красавице. Бардовете имат жив ум. А Мангус е един от най-добрите. Всеки от нас е бил надприказван от него по едно или друго време.

Лийън се чувстваше така, сякаш е отворила, без да иска, кутия с рибарски червеи и те са се разпълзели във всички посоки по-бързо, отколкото може да ги събере. Трескаво се опита да насочи разговора към друга тема.

— Е, Мангус…, значи живееш в Актриоктан. Много интересно. Днес Йейн ми каза, че някой ден ще ме заведе да го видя.

— Така беше. Бардовете са си направили нещо като малка общност край езерото — каза той.

— Предполагам, че наричате поетите бардове.

— Да, както и разказвачите като Мангус.

Седналата по турски върху някаква животинска кожа на пода, Айзабел прекъсна разговора на възрастните:

— Моля те, Йейн. Може ли Мангус да започне? По-малките деца ще заспят, преди да е свършил приказката.

— Каква да бъде тя, Айзабел? За троли? Или вещици? Може би за великани? — попита Мангус.

— Разкажи ни приказката за вярното куче — предложи Айзабел.

— Нещо не съм сигурен, че я знам. Защо не започнеш вместо мен, Айзабел.

— О, спомняш си я, Мангус. Възрастен овчар живеел сам в къщата си и единствено неговото куче споделяло земните му дни. Една нощ чул дращене по вратата си.

Айзабел погледна към Мангус.

— И какво станало тогава? — окуражи я той.

— Помислил, че е неговото куче, което се връща от вечерния си лов, и отворил вратата.

Айзабел пое дълбоко въздух и огледа заинтригуваните личица на децата, събрали се около нея.

— И какво било то? — попита Сези, която тихо се бе присъединила към тях.

— Огромна зелена хрътка с очи от злато, и тъмночервени уши била гостенката, която драскала по вратата на овчаря.

Едно от малките деца уплашено попита:

— И какво искала?

— Измръзналото и уморено от зимния лов куче искало нещо съвсем обикновено — храна и вода.

— Овчарят дал ли му тези най-обикновени неща? — попита второ дете.

— Да. Кучето се нахранило и утолило жаждата си, след което легнало да почива край огъня.

— А лаело ли? — попита Мангус.

— Не. То изобщо не лаело. Защото това означавало сигурна смърт — поясни Айзабел. — Само си почивало. И когато си починало, напуснало къщата по същия начин, както дошло.

Айзабел замълча.

Лийън сбърчи озадачено чело и се замисли върху странната приказка. Урокът по шотландски фолклор й беше много приятен, но не успя да схване същността на историята.

— Има ли още?

— Разказвам бавно и подред, госпожо — каза Айзабел.

— О, извинявай.

— Кучето на овчаря се върнало ранено в битка с освирепели вълци. Не можело да пази стадото, докато не се излекува. Но се извила снежна буря и овчарят тръгнал сам да прибере стадото си на топло. Времето се влошило още повече и той вече си мислел, че ще умре, когато вярното куче го намерило. То и неговите приятели събрали стадото и го отвели на сигурно място у дома заедно със стопанина му. Преди да си тръгне, вярното куче близнало пръстите на овчаря. Той се навел, за да го потупа по главата. И знаете ли какво станало тогава? — попита Айзабел, вперила поглед в Лийън.

— Не. Какво станало?

Очите на Айзабел се разшириха.

— Вярното куче изчезнало при допира на ръцете му.

— И това ли е всичко?

— А ти какво повече искаш, красавице? — попита Йейн.

— Ами, не знам. Нещо.

— Сигурно имаш наум някоя сазенах история, която ще обясни това, което според теб липсва — каза Йейн.

— Аз пък никога не съм срещал сазенах, който да знае нещо за вярното куче и други такива неща — каза Мангус, почесвайки наболата си брада.

Лийън се съгласи.

— Не знам никакви истории за верни зелени кучета, но знам една страхотна приказка за конника без глава.

Няколко мъже, които надаваха по едно ухо, между тях и Алистър, отклониха вниманието си от картите. След това постепенно се присъединиха към групата около огъня.

— Хайде бе. Конник без глава ли каза? — попита Йейн.

— Главните противопоставящи се характери в историята са Ихавод Крейн и Бром Боунс.

Айзабел се премести и седна почти до лакътя на Лийън.

— Продължавай, госпожо — каза тя. — Разкажи ни тази сазенах история.

— Позволяваш ли, Мангус? — попита Йейн, и се обърна към барда.

— Да. Любопитен съм да чуя историята й — отговори той дълбокомислено.

Лийън не беше съвсем сигурна дали си я спомня добре, но се радваше, че искат да я чуят.

— Добре. Тази история е написана от Уошингтън Ървинг и се нарича „Легендата за Сънливата долина“. Но ви предупреждавам, че е доста заплетена.

— Пред нас е цялата вечер — обади се от стола си Алистър.

— Добре. Започвам. В едно село, наречено Тари Таун…

— … това е историята на „ревящите висини“ — приключи с дрезгав глас разказа си Лийън.

— На мен ми харесва приказката за Джек и граховото зърно — каза между прозевките най-малкото дете.

— „Кървавото писмо“ ми даде доста теми за размисъл — каза Мангус.

— „Хамлет“ също не е лоша — обади се Алистър.

Въпреки че беше чела драмата, Лийън си спомняше за пиесите на Шекспир повече покрай Мел Гибсън, който играеше главната роля в телевизионната версия. Беше я гледала наскоро по кабелната телевизия.

— Изобщо не съм виждал бард — жена — каза Мангус.

— Аз също, но явно между нас има един — отвърна Йейн.

— И аз искам да стана такава — обади се Айзабел.

— Не ми се вярва бардовете в Актриоктан да останат много доволни — каза Йейн. — Това открай време е била мъжка професия. Или поне беше досега.

Лийън долови прикрито недоволство в думите му. Дори леко негодувание, че пълни главата на Айзабел с щури идеи. Според него това, което е добро за гъсока, не е непременно добро и за гъската. Но преди да успее да се изкаже по въпроса за равенството на жената и правото й да определя сама професионалната си кариера, Сези я прекъсна.

— Йейн, мога ли да ти отнема Лийън за минута? — попита тя, стана от скамейката до огъня и пристъпи към Лийън.

Йейн кимна. Сези дръпна Лийън настрана.

— Не исках да пропусна празненството и както се опасяваше Парлан, изглежда, съм чакала прекалено дълго.

— За какво си чакала прекалено дълго? — попита съвсем объркана Лийън.

— За да мога да се върна в моята къща. Може ли да те помоля да отидем във вашата къща.

— Да спите там ли?

— Не. Да родя бебето.

Изумена Лийън пое дълбоко въздух.

— Веднага ще кажа на Йейн.

Сези бързо я спря, като улови ръката й. Пръстите й се впиха в нейните.

— Не искам да тревожа брат си. Ако ми помогнеш да стигнем до твоята къща…

Лийън изпита желание да се скрие някъде. Както повечето жени, които не са раждали, тя имаше съвсем бегла представа за него. Беше имала по-близък контакт с родилка само веднъж, когато посети една приятелка в районния родилен дом, но след раждането. Погледът на Сези и нотките в гласа й показваха, че моментът не е подходящ за спор. Вместо това тя каза:

— Разбира се. Но не искаш ли да ни придружи и друга жена…, някоя, с която си по-близка, например жената на старейшината?

— Тя има задължения към гостите си. Освен това ти си ми снаха. С коя жена бих могла да съм по-близка? Та ти си от моето семейство.

— Но…

— Не се притеснявай, Лийън. Бебето ще си дойде само и съвсем навреме. Раждането е толкова естествено нещо, колкото приливите и отливите в морето.

— Ами акушерка… искам да кажа жена, която да бабува?

— Не ми трябва такава жена, въпреки че не един и двама Макдоналдови са дошли на бял свят с нейна помощ. Тя е много стара и немощна, а и не иска да си мие ръцете.

— В такъв случай не мога да те виня, че не я искаш.

— Както и да е. Доста раждания съм виждала досега, за да знам какво трябва да правя.

— Радвам се, че е така, защото мисля, че надценяваш способностите ми — призна си Лийън.

Сези изглеждаше изненадана.

— Искаш да кажеш, че ти не си виждала?

— Точно така.

— Колко необичайно!

— Тук в Гленкоа може и да е, но не и в родния ми град.

„Просто отиваш в болницата, размахваш здравната си осигуровка, плащаш си и си тръгваш с новороденото.“

— Ако ще се чувстваш по-добре, да извикам Парлан да ни помага.

— Той разбира ли нещо от това?

— Естествено.

— И ще се погрижи за всичко, което трябва да се свърши, така ли? Например да отреже и да върже пъпа?

Лийън знаеше поне това. Беше го научила в часовете по сексуална култура в гимназията.

Сези премигна.

— Ами защо да не го направи?

— Не познавам много мъже, способни да издържат на раждане.

— А мъжете в твоя град не помагат ли при раждането?

— Някои помагат. Но повечето не искат да имат нищо общо.

— Струва ми се, че познатите ти мъже са странни хора, Лийън.

— Нека ги наречем различни.

— Различни като брат ми сигурно — каза замислено Сези. — Той би предпочел да се бие с голи ръце с десет въоръжени английски войници, отколкото да помага при раждане.

Пръстите на Сези се впиха в ръката на Лийън. Нямаше време да мисли върху забележката й за Йейн.

Когато контракцията премина, Сези попита:

— Може ли вече да тръгваме?

Лийън огледа стаята — търсеше Парлан, но безуспешно.

— Не виждам Парлан!

— Така се заплеснах, че не съм забелязала кога е излязъл. Сигурно е отишъл, да си прибере овена. Беше решил твърдо до сутринта да го отведе в нашия обор.

— Страхотно! — изрече Лийън и усети как започва да я обзема паника. Реши твърдо да не се поддава на страха.

Тогава се намеси Йейн.

— Какво има, Сези?

Лийън изтърси без никакво предисловие.

— Ще ражда.

Лицето на Йейн пребледня и доби пепеляв оттенък.

— Боях се от това. Трябва да те отнесем до къщата.

— Точно това обсъждахме с Лийън. Трябва да легна някъде. Парлан, изглежда, е отишъл с Джон Макдоналд, за да вземат овена, а аз подцених скоростта, с която бебето иска да излезе на белия свят.

— Боже Господи! Ще извия врата на Парлан за този овен и ще намаля грижите на Робърт Кембъл с една — изръмжа Йейн.

Сези се опита да се усмихне.

— Имам чувството, че слушам майка си в някой от лошите й моменти, Йейн.

— И ти не й отстъпваш, Сези. Знаеш как да дръпнеш юздите на някой ядосан мъж.

— Всичко е наред, Йейн. Понякога нейните английски изрази се изплъзват от устата ми, преди да успея да ги спра.

— Никой не е безгрешен, сестричке.

— Нямах това предвид. Въпреки че с теб избрахме да живеем в Шотландия, като татко, аз обичах и мама, независимо от политическите ни различия. Липсват ми и двамата. Понякога ми е приятно да чуя, че и ти изпитваш същото, дори да вървиш против себе си.

— Щом е така, скъпа моя, ще си позволявам по-често да вървя срещу себе си. Но нека Алистър не разбере нищо. Той ще се закълне, че съм си изгубил ума и съм преминал на страната на крал Уйлям — изрече Йейн на английски без никакъв акцент.

Лийън съзнаваше, че зад привидната закачливост на Йейн се крие много стоицизъм. Издаваше го и треперенето на брадичката му. Явно беше нещастен.

Развълнувана от неговата уязвимост, тя каза:

— Обвързани или не с истински брак, мисля, че трябва да помогнем на Сези да стигне до къщата, Йейн. Освен ако не искаме да роди тук, в разгара на празненството на Алистър — Лийън погледна течността, която се стичаше по краката на Сези. — Ако не греша, водата й изтече.

В този момент към тях бързо се приближи жената на старейшината и на скорострелен галски започна да убеждава Сези да се качи на горния етаж и да легне. Сези беше непреклонна. Подчерта, че предпочита уединението в дома на Йейн пред лудницата в къщата в Карнах.

„Сценката можеше да е и комична — помисли си Лийън, — ако не беше острата болка, която разкривяваше чертите на Сези“. Лийън загуби търпение.

— Всичко това е много хубаво и много мило, но не й помага — извика тя над галско-английската суетня.

Американският й акцент надви глъчката.

В крайна сметка, нетърпелив и на края на психическата си издръжливост, Йейн взе Сези на ръце и я понесе към къщата си точно както предишната вечер беше отнесъл Лийън. Ситнейки зад тях, Лийън призна, че в определени моменти силата има своите предимства.

Влязоха в къщата. Лийън вдигна кожите от леглото на Йейн и смени чаршафите с чисти, които той извади от дървения сандък. Застанал с гръб към Сези, брат й стъкна огъня, докато лумне. Сези съблече дрехите си и остана по прозрачна риза. За да не бездейства, Лийън започна да мокри парцали в легена и да приготвя компреси.

— Всичко ще бъде наред — промълви Сези между две контракции и легна в току-що приготвеното легло.

Лийън видя как Йейн се отдръпва с ужас.

— Надявам се, че си добре, за бога — изговори през зъби Лийън и постави компреса на челото й.

— Не е необходимо да стоиш при мен, Йейн — каза Сези, настанявайки се по-удобно върху пухения дюшек. — Ние с Лийън ще се справим, докато се върне Парлан.

Йейн остана странно безмълвен.

Виковете на Сези ставаха все по-силни. Лийън пое дълбоко въздух и реши, че не трябва да се страхува толкова. Пътуването във времето беше доста болезнено, но бледнееше пред раждането на дете.

Кой би повярвал до вчера, че тя ще вземе активно участие в това чудо на живота!

Накрая любопитството й надделя над страха. Успокои се, ако не за друго, поне за това, че нямаше друг избор. Сези имаше нужда от някой, а в момента този някой беше тя.

Действайки под влияние на инстинкта си, тя започна да масажира кръста и краката на Сези. Но болките зачестиха и Лийън започна да се моли за скорошното завръщане на Парлан. Устните на Йейн побеляха, той се изпоти и окончателно загуби самообладание.

— Прости ми, но имам нужда от малко свеж въздух — едвам изговори той.

— Нямаш право да ме изоставяш — започна Лийън, но той не й даде възможност да довърши.

— Имам нужда от въздух сега, красавице. Струва ми се, че подът всеки момент ще ме удари по челото.

Йейн да припадне? Какъв абсурд! Лицето му беше спокойно, но очите издаваха напрежението.

— Върви тогава — каза тя тихо, изненадана, че един шотландски боец може да реагира така безславно при вида на малко кръв. Но тази кръв все пак беше на Сези. — Ние ще се оправим — добави тя окуражително.

— От всичко на света най-много на това се надявам — отвърна той и излезе бързо от къщата, оставяйки Лийън на собствените й умения и късмет за пръв път, откакто беше дошла.

Глава осма

Осем изтощителни часа по-късно Лийън не можеше да повярва, че е направила, видяла и чула всичко, което направи, чу и видя. Но докато подаваше малката мис Сибил Елизабет Макдоналд в ръцете на Сези, знаеше със сигурност, че всяка от мъчителните, досадни и изтощителни секунди си струваше. Беше научила между другото, че бебешката дрешка в сандъка не принадлежи на първородното дете на Сези.

— Красива е, нали? — попита Сези и гушна не повитото бебе до гърдите си.

— Разбира се, че е — отвърна Лийън и се прозя, прикривайки устата си с опакото на дланта.

— И е толкова малка.

Лийън се усмихна, възхитена от идеално оформените ръчички и крачета на бебето, както и от червеникаворусата коса, която покриваше главата му.

— Не мисля, че е малка. Изглежда поне четири килограма и половина.

— Да. Здрава малка сладурана — изрече гордо Парлан.

Бебето издаваше пискливи звуци и инстинктивно търсеше с розовата си устица гърдата на Сези.

— Струва ми се, че храната й е по-интересна от това, колко е красива — отбеляза Лийън.

Парлан се наведе, за да оправи завивките около краката на Сези. След това се изви към горната част на леглото и я целуна по устните. Лийън използва момента на тяхната интимност, за да грабне наметката си и да се измъкне дискретно навън, към свежестта на настъпващата зора.

Пое дълбоко въздух и обгърна раменете си с ръце. Чувстваше се като майката земя, създание на природата, едно цяло с вселената. Беше прекрасно! Никога не си бе представяла, че може да изроди дете. Но го направи, с помощта на Парлан, и то успешно. Без да й прилошее и без да припадне. Това наистина беше постижение.

Колко хора са имали възможността да изживеят нещо толкова благородно? Реши, че в нейния свят не са чак толкова много.

Лийън долови някакво движение в сипналата зора на новия ден. Взря се в лилавия здрач и забеляза Йейн, застанал под навеса на понитата, да се взира в една дъсчена маса на височината на гърдите му. Лийън завърза наметката плътно около врата си и се запъти към него.

— Изплаших се за теб, като не се върна нощес — извика му тя и от устата й излетя облак бяла пара при контакта със студения въздух.

„Изплашена е слабо казано“ — помисли си Лийън. Беше се побъркала от страх да не му се е случило нещо. В най-добрия случай можеше да е заспал в обора при понитата, а в най-лошия да са го изяли свирепи вълци или шотландски кучета.

При звука на гласа й Йейн извърна поглед от масата.

— Да не си се върнал на празненството? — попита тя.

— Не. Слязох до езерото да наловя риба. Вдигна наниз блестящи рибки, които до сега не се виждаха, закрити от тялото му.

Лийън не можа да види добре рибата, защото се взираше в Йейн. Изглеждаше ужасно. Красивата му коса беше съвсем разрошена, като че ли непрекъснато беше прокарвал пръстите си през нея. По страните му беше набола еднодневна брада, а очите му блестяха трескаво.

— Ловил си риба на леда? Можеше и да измръзнеш до смърт в това време и никой нямаше да знае къде да те търси. Трябваше поне да кажеш на някого къде отиваш — възкликна Лийън, притеснена, че безпокойството за него пролича така ясно в гласа й.

Той се усмихна с половинчатата си усмивка, която караше сърцето й да слиза в петите.

— О, красавице. Вятърът не е силен, а и нощта беше достатъчно мека като за първи февруари. Освен това знам как да се грижа за себе си.

— Така ли? — попита тя и се опита да запази известно достойнство пред неустоимия му чар.

— Да. И то доста добре. Това е ползата от дванадесетте метра вълнен плат, който шотландците използват за полите си. Знаем как да се пазим от студа. Спомних си, че от време на време ядеш сладководна риба.

— Отишъл си да ловиш риба заради мен? — попита Лийън едновременно ядосана и поласкана.

— Предположих, че след изтощителната нощ ще искаш да закусиш с нещо по-хранително от сладкиш и зелен чай.

Наистина беше гладна. И то много.

— Не трябваше да го правиш, но ти благодаря, че си помислил за мен.

Изражението на Йейн внезапно се промени.

— Как е Сези, красавице?

Въпросът изглеждаше като изтръгнат от него. Лийън видя как привежда рамене. Не беше трудно да се разбере, че се е подготвил за лоши новини.

— Можеш да си отдъхнеш. Парлан пристигна, два часа след като ти излезе. Сези е добре.

— А бебето. Живо ли е?

— Тя е съвършена сладурана.

Йейн въздъхна шумно и се усмихна широко.

— Момиче, така ли?

„Странно — помисли си Лийън — как малките неща от живота стават в един момент толкова привлекателни и важни, като например аромата на прясна риба, топлите дрехи, торфения огън, острите ножове, първия плач на бебето… и щастието на Йейн.“

Той изниза една рибка от връвта и извади острия нож, наречен скин-дху, който винаги носеше в десния си чорап. Галската дума скин-дху беше позната на Лийън от проучванията й, свързани с начина на обличане на древните шотландци. Означаваше черен нож. Очарова я майсторството, с което той боравеше с него — за по-малко от две минути обезглави, изкорми и почисти рибата.

— Сези нарече бебето Елизабет, на майка ти.

Йейн се засмя на глас и метна почистената риба в дървен съд на края на масата.

— Голяма палавница е тази Сези — каза той и посегна за втора риба.

— Смяташе, че няма да имаш нищо против.

— Нямам. Дори намирам за съвсем подходящо внучката на майка ми да носи нейното име.

Погледна Лийън.

— Не ме разбирай погрешно. Обичах майка си. Само дето й нямах доверие. Тя се месеше в политиката и това стана причина за смъртта й. Но отнесе със себе си и почтения ми баща шотландец, а това вече не мога да й простя.

— О — изрече само Лийън.

Уважаваше предаността, която той изпитваше към баща си. Но й се искаше майка му да не беше оставила у него такава представа за жените сазенах.

— Не гледай толкова сериозно, красавице. Не исках да развалям настроението ти. Добре направих, че отидох за риба. Сигурен съм, че Сези е много щастлива с бебето и с всичко останало. Можем да си изпържим малко картофи, за да отбележим събитието.

Използването на множествено число я притесни.

— Йейн, боя се, че трябва да ти направя едно признание.

По навик той вдигна въпросително вежди, но продължи да чисти рибата.

— Не умея да готвя картофи. Всъщност аз съм ужасна готвачка. За мен работата винаги е била по-важна, а и като не съм… не бях омъжена… необвързана…

Тя млъкна. Как да обясниш на мъж, който не познава дори печката, че е готвила изключително с микровълнова фурна?

Йейн се обърна, остави рибата и се вгледа изпитателно в лицето й.

— Никой не може да е добър във всичко, красавице.

— Боя се, че „добър“ е доста пресилено. Аз дори не мога да сваря вода.

— Но аз мога.

Неизменното джентълменско чувство на Йейн почти я трогна. Очите й се насълзиха колкото от емоционалната реакция, толкова и от факта, че контактните лещи вероятно се нуждаеха от накисване в специален разтвор.

Или поне тя така мислеше. Но следващите думи направиха на пух и прах теорията й за специалния разтвор.

— Красавице, искам да ти благодаря за отминалата нощ — каза той.

Гласът му беше изпълнен с уважение, почти с преклонение.

Това беше последното нещо, което очакваше да чуе още повече от мъж като него. Думите му звучаха направо объркващо.

— Не беше кой знае какво — промълви Лийън. — Беше далеч по-лесно, отколкото си представях. Сези и Парлан свършиха цялата работа.

— Не мисля така. Идвах до вратата на къщата един или два пъти, преди да отида за риба. Точно твоя глас чух да успокоява Сези и да й казва кога да се отпуска и да напъва. Ти тананикаше трогателни балади, за да облекчиш поне малко най-трудните й часове. Задължен съм ти навеки за това, което направи за Сези и малкото — каза той и избърса ръцете си в нещо, което приличаше на оранжева амбалажна хартия.

— Няма за какво.

— Напротив, има — настоя той с необичаен глас.

Йейн остави мръсната кърпа на масата до рибата и Лийън още веднъж си помисли, макар и със сянка на съмнение, че той иска да я целуне. Неволно се наведе към него, развълнувана от очакването. Но вместо разтърсващия контакт, както по време на каманахда, това, което желаеше повече от всичко на света в този момент, той я целуна нежно по челото, а ръцете му останаха неподвижни до тялото.

Лийън преглътна разочарованието си, а Йейн се обърна и продължи да чисти рибата. Възцари се неприятно мълчание, нарушавано само от някакви птици наблизо.

Известно време той продължи да работи, погълнат от мислите си. След това се обърна и погледът му се зарея някъде над главата на Лийън.

— Какво има? — попита тя.

— Замълчи за малко, красавице — помоли той разтревожено и впери поглед в голямата къща, която се виждаше в далечината. — Погледни, това на покрива на Алистър не са ли гарвани.

Лийън се взря в бързо разсейващата се мъгла.

— Гарвани са. Стори ми се, че ги чух преди малко.

— Черни като дявола — той погледна към собствения си покрив. — Не виждам други върху къщата.

— И аз не виждам — съгласи се леко озадачена Лийън.

— Слава Богу!

— Защо се впечатляваш толкова от някакви си гарвани?

— Защото в Шотландия смятаме гарваните за зла поличба, красавице. Ако видиш два гарвана да ловуват в небето, това предвещава лош късмет. А ако гарван свие гнездо на къщата ти, повече от сигурно е, че в скоро време някой ще умре.

Лийън не можа да се сдържи и се разсмя.

— Не мога да повярвам, че си толкова суеверен, Йейн Макбрайд.

Той се намръщи.

— Някои неща в природата не подлежат на съмнение. От собствен опит знам, че ако гарван свие гнездо на къщата ти, нещастието е сигурно. Те надушват смъртта. Сега, ако нямаш нищо против, довърши вместо мен почистването на рибата. Налага се да отида при Алистър и да говоря с него.

Лийън погледна рибешките глави, струпани на масата, и едва не се възпротиви. Внезапно изстрел, последван от ниско свистене, прониза утринната тишина. Гарваните излетяха недоволно от покрива на Алистър и отлетяха към близките скалисти хълмове. Гневните им крясъци се чуваха дълго след като птиците изчезнаха.

— Какво беше това?

— Предупреждение. Означава, че ни идват гости и че поне засега можеш да забравиш за рибата.

Йейн извади меча от ножницата и заби върха му в земята пред себе си.

Лийън го погледна удивена. Повече от всякога й заприлича на северен бог на войната, готов за битка.

— Гости от какъв характер? — попита загрижена тя.

— Неприятни — положи сребърната дръжка на ножа си в ръката на Лийън и я измести зад себе си.

Дръжката все още беше топла от допира му. Лийън почувства сигурността, която й вдъхваше оръжието.

— Стой мирно сега, красавице. Всеки момент ще се появят на завоя. Не искам да си първото нещо, което ще видят.

Лийън забеляза начина, по който едната му ръка лежеше небрежно на хълбока, а другата обгръщаше ефеса на меча. Усети лека тръпка по гърба си — лошо предчувствие, — докато наблюдаваше завоя, без да знае какво точно очаква да види.

Тогава чу тропота на препускащи копита, и видя група войници. Конете им бяха далеч по-големи от шотландските понита на Йейн.

С приближаването на войниците се откроиха и червените им връхни дрехи, а мъжът, който ги предвождаше, можеше да се види съвсем ясно. Йейн изрече нещо на галски, което можеше да се приеме за ругатня.

Изпълнена с лошо предчувствие, Лийън запита:

— Кой е този?

— Това, сладка моя красавице, е капитан Робърт Кембъл от Гленлайън.

Мислите й моментално скочиха към Парлан и тя с неохота събра две и две.

— Човекът, който едва не е обесил Парлан, преди ти да го спасиш, така ли?

— Точно той.

— Да не би да идват за овена?

— Не мисля. Прекалено рядко идват в долината, за да е само за овена.

Миризмата на влажна вълна и на конска пот долетя преди Робърт Кембъл. Лийън безмълвно наблюдаваше как спира коня си пред Йейн. След това бавно се обърна, за да погледне зад него към Парлан, който тихо се беше присъединил към тях двамата. Стоеше твърдо с ръце на кръста пред затворената врата на къщата.

Йейн и Парлан размениха многозначителни погледи.

Парлан вдигна пушката, която държеше в ръка, и помаха към тях.

Йейн потупа с показалец дръжката на меча пред себе си. От него се излъчваше увереност и първична мощ.

„Сигурно така са се чувствали индианците и заселниците в зората на Щатите“ — помисли си Лийън със свит стомах. Само преди секунди й се искаше да бъде целуната. Сега нямаше друго желание, освен да се скрие в някоя дупка и да се затвори плътно в себе си. Единствено присъствието на Йейн й вдъхваше сили и кураж да остане там, където е.

— Е, Йейн Макбрайд. Казаха ми, че ще те намеря тук да караш зимата с Макдоналдови и ето те.

Йейн отвърна с висок и уверен глас:

— А аз чух, че си присъединил силите си към Оранжевия Уйлям. Но смятам тези слухове за долна клевета.

— Никак не си се променил, нали Макбрайд? Все още си непримиримият бунтовник от славната битка при Киликранки.

— Знам, че не си дошъл, за да си разменяме любезности, така че казвай по каква работа си тук и да приключваме — изрече сухо Йейн.

— Няма нужда да се държиш толкова враждебно — каза Робърт Кембъл и почеса нос с показалеца си. — Уверявам те, че не идвам с лошо — показалецът му премина от носа към ъгъла на устата и остави у Лийън впечатлението, че лъже, и то през зъби.

— Прекалено голяма група Уйлямити стои зад гърба ти, за да идваш с добро, Кембъл.

Лийън се съгласи. Не можеше да определи дали се дължи на стотината мъже, които я гледаха нахално, или на това, че не беше свикнала с присъствието на толкова много въоръжени хора, а може интуицията й да беше подала сигнал за опасност, но тези войници определено я караха да се чувства не добре. И най-вече техният предводител. Предчувстваше, че появата му вещае неприятности, и то с голямо „Н“.

Лийън внимателно огледа Робърт Кембъл. Прецени, че е някъде на възрастта на Алистър. Чупливата му коса се спускаше почти до раменете, обрамчвайки продълговатото лице. Обветрената му кожа беше червеникава и издаваше системна злоупотреба с алкохол. Облеклото му беше претенциозно. Някаква много особена вратовръзка пристягаше дантелите около врата му, а плътно прилепналите панталони се подаваха изпод помпозно широко палто.

Погледът й се прехвърли върху очите му. Езикът на тялото и изразът на лицето съставляваха основна част от нейния живот. Може би въображението й преиграваше, но Лийън реши, че очите му са студени и изцъклени като на змия. Носът му, подобен на перка на акула, само подсилваше впечатлението й.

По гърба й премина тръпка. Почувства, че Кембъл е способен на насилие, а тя мразеше насилието. Това беше и главната причина да не гледа вечерните новини.

Конят на Кембъл изпръхтя и помръдна нервно, сякаш искаше да се впусне в галоп, а може би подушваше храната в обора на понитата. Каквато и да беше причината, той привлече вниманието й отново към разговора.

— Всъщност търсим в околностите бегълци от единбургския затвор и реших да се отбия за малко при племенницата си и нейното семейство. Съседите й ме осведомиха, че се намира в голямата къща.

— Това е за мое сведение, така ли? — попита Йейн с безкраен сарказъм.

— Може би трябваше да ти го кажа по друг начин — изрече Робърт Кембъл с присвити очи. — Както виждаш, хората и животните ми са изморени и гладни.

— Бях останал с впечатлението, че интендантите на краля не лишават войската си от нищо. Какво е станало с продоволствието?

— Просто малка грешка, уверявам те. Един пазач заспал на поста си преди две нощи. Бях забравил колко ужасни могат да бъдат вълците в тези забравени от бога планини през зимата. Отвлекли товарните ни животни.

— Заедно с товара?

— С всичкия товар.

— Не можахте ли да ги проследите? — попита Йейн с арогантност, която не беше виждала досега у него.

— Заваля и покри следите им, преди да се съмне. Затова се боя, че трябва да разчитаме изцяло на твоето благоволение.

Кембъл протегна ръцете си с дланите напред.

Лицето на Йейн остана безизразно.

— Не искаме нищо друго, освен убежище от природните стихии за няколко дни, тук в Гленкоа. Много ли е?

— Не съм аз този, който може да отговори на въпроса ти — отвърна Йейн.

Челюстта на Робърт Кембъл се втвърди и очите му станаха още по-студени, докато поставяше ръце до тялото си.

Лийън беше виждала толкова напрегната атмосфера само малко преди ураганът Хюго да помете крайбрежието на Северна Каролина. Очакваше единият от двамата мъже да отстъпи или да нападне, или и тя не знаеше какво точно.

Най-накрая Кембъл продума:

— Предполагам, че трябва да говоря направо с Алистър, за да ми разреши да остана в Гленкоа.

— Да. Трябва да говориш с него.

— Изглежда, за лош късмет, точно ти стоиш на пътя ми в това начинание, Макбрайд.

— Алистър не обича изненадите и ти би трябвало много добре да го знаеш от времето, когато беше под негово управление като старейшина.

— Тогава е трябвало да си издигне крепост, от която да оглежда предварително пътниците, които минават оттук.

— Гленкоа е естествена крепост сама по себе си.

— Да не би да искаш да ми кажеш, че предварително си знаел, че ще пристигнем?

— Да. Старейшината също ще узнае, ако вече не е узнал — изрече предизвикателно Йейн.

Без да изпуска Кембъл от погледа си, той каза през рамо:

— Красавице, разходи се вместо мен до Алистър и го помоли да дойде с теб вкъщи. Кажи му, че са пристигнали неочаквани гости и любезно молят за гостоприемството му — погледът му й каза нещо, което тя и без това смяташе да прибави. „Кажи му, че има голяма вероятност да възникне насилие, въпреки че Кембъл твърди обратното.“

— Между другото — каза Робърт Кембъл, — бегълците, които издирваме, са от клана Макгрегор. Докато ги търсехме, минахме покрай голямата ти къща на Лох Ломонд. Доколкото си спомням, прислужникът ти беше Макгрегор. Икономката ти също.

— Да. Те са съпрузи — изрече отегчено Йейн.

— Чудесна възрастна двойка.

— Така е.

— В началото ни посрещнаха доста нелюбезно, и ги оправдавам. Но след това станаха изключително гостоприемни, когато разбраха, че се отнася за лична работа на краля.

Йейн присви очи.

— Продължавай.

— Не виждам лесен начин да ти съобщя новината, така че се налага да бъда директен. Изглежда някакъв пожар е опустошил западното крило на къщата ти, Макбрайд.

Лийън видя как пръстите на Йейн се свиват около дръжката на меча. Робърт Кембъл направи същото.

— Уверявам те, че аз и моите хора нямаме нищо общо с този пожар. Станал е, няколко дни преди да се появим там. Ако позволиш, мога да ти дам доказателство.

Йейн кимна с каменно лице.

— Хамилтън, отпред и в центъра — отекна команда.

Млад мъж с пясъчноруса коса, груби черти и поглед, който само дето не разсъбличаше Лийън, поведе коня си към челото на групата наемници и застана зад Робърт Кембъл.

— Това е моят адютант Чарлз Хамилтън. Вероятно сте чували за неговия втори братовчед лейтенант полковник Хамилтън от форт Уйлям.

— Мислиш ли, че ще ме впечатлиш, като изброиш зверствата му, Кембъл?

Робърт Кембъл се изправи и подаде поводите на коня си на адютанта.

— Точно както и баща ти, теб не би те впечатлило нищо, дори дяволът, Йейн Раонул Макбрайд. Но не това е целта ми. Исках само да подчертая, че Чарлз е надежден източник на информация. Той ще потвърди, че според твоя прислужник, пожарът, унищожил западното крило на къщата ти, е причинен от нещастна случайност и че моите хора не са замесени.

Робърт Кембъл бръкна под палтото си и извади от вътрешния джоб на жилетката си едно писмо.

— Обясних на Макгрегор, че възнамерявам да се навъртам в тази околност. Помоли да ти предам това лично.

— Откривам неподозирани добродетели у теб — колко великодушно от твоя страна е да изпълниш молбата на един шотландец — каза Йейн с известно задоволство, макар че Лийън долови в гласа му насмешка.

— Не ме разбирай погрешно, Макбрайд не бих го направил, ако не ми беше по път.

Йейн взе писмото, счупи печата и погледът му пробяга набързо по редовете.

— Почеркът е на Габхан Макгрегор, но последните няколко реда са нечетливи.

Твърдението на Йейн прозвуча като обвинение.

— Размазали ли са се? Колко досадно — изрече разсеяно Кембъл. — Предполагам, че шотландската не похватност е повредила и писмото, както стана с дрехите ми.

Йейн сгъна писмото с неразгадаема и мрачна физиономия и го пъхна във вътрешния джоб на жилетката си. Погледна към Лийън и изненадан, че е все още тук, каза:

— Тичай, красавице. Доведи Алистър от голямата къща.

Сърцето й се сви заради него. Явно не му беше лесно да понесе новините за повреденото имущество. „Тук няма застраховки“ — помисли си Лийън.

Не можа да не го попита:

— С теб всичко наред ли е?

Изражението му моментално омекна.

— Да. Ще се оправя. Тръгвай.

Със странното чувство, породено от раздялата, Лийън направи каквото я помоли. Какво удивително създание е този шотландец? В един момент едва сдържаше нежността си, например, когато решеше косата й, в друг не криеше страха си, както в случая със Сези, а сега показваше смелост пред лицето на опасността и запазваше спокойствие при новината за личната загуба.

Йейн получи червена точка в тефтера на Лийън.

А за смелостта да се изправи сам срещу войската на Уйлям и да й откаже гостоприемството си, спечели уважението й. В нейното време не беше лесно да се открие човек, който би се изправил срещу някой убиец на улицата или би застанал на пътя на група яки мъже.

Изминаха двадесет минути, преди Лийън да се върне заедно с Алистър и още двадесет въоръжени мъже от клана — част от останалите да пренощуват гости.

След няколкоминутен сериозен разговор Алистър склони и предложи на капитан Кембъл и хората му закрила от шотландската зима.

Когато те се отправиха към голямата къща в Карнох, Лийън попита тихо:

— Според теб какво искат, Йейн?

Тя отвори длан и му подаде ножа. Точно тогава видя, че гарваните са се върнали и, кръжат над покрива на голямата къща. Вещаеха тъмните си прокоби.

Йейн прибра меча в ножницата и постави ножа в чорапа си. Наблюдаваше оттеглянето на червенодрешковците към дома на Алистър.

— Боя се, че само времето може да ни каже, красавице.

Дали времето можеше да й отговори и на въпроса, как само след три дни съжителство успя да се влюби от глава до пети в Йейн Раонул Макбрайд.

Глава девета

Йейн изпържи на огнището рибата до златистокафяво, след което показа на Лийън как да приготвя топящи се в устата бухтички от брашно, сол и смачкани картофи. Четиримата изядоха мълчаливо храната, вглъбени в собствените си мисли. Само деликатното оригване на Парлан от време на време нарушаваше тишината. Накрая Лийън не издържа. Събра чиниите, изхвърли костите от рибата в огъня и реши, че щом никой не иска да докосне щекотливата тема, тя трябва да го направи.

— Ясно ми е, че никой не желае да обсъжда случилото се, но държа да си изясня някои неща. Не знам как трябва да се държа при наличието на окупационна армия в селището. Никога преди не ми се е налагало. Тук често ли се случва? Трябва ли, да вървя бавно и да нося тояга със себе си? Няма ли да ни избият, докато спим? Какво става, за бога? — изстреля тя въпросите си и приседна на скамейката до огъня.

— Те не са окупационна армия, Лийън. Парлан ти каза, че са гости на Алистър. Предложил им е закрилата на хляба и солта.

— Какво означава това? — запита Лийън с надеждата гласът й да не издаде нейните страхове.

Йейн обясни:

— Това означава, че може вече да обядват на масата на Алистър, че са разквартирувани в дванадесет къщи на хора от клана, включително голямата къща в Карнох. Означава още, че няма да отговарят за това, което вършат, в продължение на година и един ден напред.

— Звучи съвсем като че ли кланът е обвързан с брачен договор с Робърт Кембъл! — възкликна Лийън.

— В известен смисъл е така, красавице. Съществува стар и дълбоко почитан свещен закон на гостоприемството. Той не може да бъде нарушен. Ако кланът пренебрегне този закон, върху него ще падне непоносим позор. Ще бъдем низвергнати и отхвърлени от Арджил до Оркни и оттам до Единбург, както от планинците, така и от жителите на равнината.

— Защо тогава го направи Алистър? Защо им предложи гостоприемството си?

Йейн се намръщи.

— Боя се, че за да получиш отговор на въпроса си, трябва да попиташ лично Алистър. Аз самият не мога да си обясня.

— Сигурно има нещо общо с племенницата на Кембъл — вметна замислено Парлан.

— Може тя да е предложила да поостанат в Гленкоа, за да му покаже хлапето си. Алистър толкова се гордее с внука си.

— Гордостта идва преди падението — измърмори Лийън.

— Кажи, красавице — поинтересува се Йейн.

Лийън повтори по-високо:

— Гордостта води до падение.

— Искрено се надявам, че поне в този случай няма да е така — каза Йейн.

Лийън вдигна ръце и възкликна:

— Не съм го измислила аз.

Имаше някакво предчувствие. Нещо щеше да избухне, и то скоро. Интуицията й подсказваше, че самата божествена долина иска да й нашепне нещо. Войниците не само омърсиха мирната утрин, но разрушиха и безметежната атмосфера в Гленкоа.

— Вие, шотландци такива, би трябвало съвсем ясно да съзнавате, че Кембълови имат лична вендета с Макдоналдови — каза Лийън.

Имаше предвид овена с дългите рога, който Парлан беше описал много живо.

— Не те виня за това, че се притесняваш. Но аз не съм риба — куче. Имам резерви спрямо него.

— Риба — куче ли? — попита Лийън и образът на виторогия овен в главата й се замени от скумрия с глава на коли.

— Не ми казвай, че никога не си виждала риба — куче — изрече Сези.

— Имаме и кучета, и риби в Амери… — Лийън се усети и превключи фразата в движение — … там, откъдето идвам, но риба — куче е нещо ново за мен.

— Това е нещо като паметта на слоновете, Лийън. Виж сега, рибите — кучета са слепи — обясни Сези.

— И за разлика от слонската памет, можем да го докажем без научни изследвания — вмъкна закачка към обяснението й Йейн.

Лийън се засмя за първи път, откакто войниците нахлуха в Гленкоа.

— Вие двамата… — тръсна глава. — Не ми го побира ума как можете да се шегувате с положението…

— Те са страхотна двойка. Винаги се шегуват — каза Парлан. — Да не ти се случва да живееш с тях — добави той, без да го е грижа как може да прозвучи. Когато се усети, се изчерви до корените на косата си. — Извинявай, Лийън.

Тя вдигна рамене.

Парлан реши да замаже нетактичността си и бързо прехвърли разговора върху Кембълови.

— Враждата между Кембълови и Макдоналдови датирала отпреди двеста години, въпреки че по времето на Робърт Брус клановете са съжителствали заедно и са си сътрудничели. Първото търкане се появило, когато Кембълови решили да заграбят земя, която не им принадлежала.

„Страхотно! Точно това ми трябваше, няма що! Попаднала съм точно в средата на Средновековната стогодишна война в Шотландия“ — помисли си Лийън, докато Парлан продължаваше да разказва.

— Моят прапрадядо взел участие в спасяването на Доналд Дху от Инис Конъл, това е остров крепост на Лох Ай.

— Доналд Дху ли? — попита Лийън. Помисли си, че миналото им е толкова сложно и неразбираемо, колкото и настоящето.

— Не си ли чувала за Доналд Дху? — Парлан беше много изненадан.

Лийън поклати глава. Доналд Дху сигурно е легендарна личност — шотландска версии на Джордж Вашингтон или Патрик Хенри, Атила — вожд на хуните… или крал Артур.

— Той е бил последен от рода на Ленд лордовете на островите и пръв братовчед на Макдоналдови. Излишно е да казвам, че тогава Кембълови не са имали смелостта да се заяждат.

— „Крал Артур“, помисли си Лийън.

— А прадядо, ми е бил един от тридесет и шестимата обесени от Лудия Колин Кембъл от Гленлайън.

— За конекрадство, предполагам — отбеляза на висок глас Лийън. Парлан се усмихна.

— Ти съвсем скоро се запозна с мен и вече познаваш родословието ми като дланта си, Лийън от Грийн Гейбълс.

Този път не й беше трудно да потисне смеха си. Шегите ставаха все по-малко и по-малко смешни. Колко дълго й бе отредено да остане Лийън от Грийн Гейбълс в долината на Коа? Бавно, но неотменно миналото я асимилираше.

Положението й приличаше на това на лебеда в сонета на Стефан Маларме. Той останал прекалено дълго в езерото през зимата. Езерото замръзнало, ледът сковал краката му и той останал там.

Тя беше лебедът, Шотландия — зимното езеро, а времето — ледът.

Когато Йейн продължи семейната история от мястото, където Парлан спря, Лийън предпочете да насочи вниманието си към разговора, вместо да размишлява върху неприятностите си.

— По време на Гражданската война Макдоналдови били на страната на роялистите. Бащата на Алистър се бил заедно с маркиза на Монтроуз при опита му да върне Чарлз I на престола. Дори помогнал на Монтроуз да намери пряк път над Дяволската стълба, за да атакуват крепостта на Кембълови отзад. Този ден били избити над двеста човека от клана Кембъл. Триумфът на Макдоналдови от Гленкоа бил пълен.

Лийън изпитваше непреодолимо желание да изтърси истината. Да каже на Йейн, че е пътешественичка от времето и че изобщо не разбира мотивациите им, начина им на живот, правилата на гостоприемството им, нито небрежното споменаване на смъртта на двеста човека в един-единствен ден, като че ли това е нещо съвсем обикновено. Но се въздържа. Страхуваше се да не бъде обявена за луда и изхвърлена на снега. По този начин ще бъде сложен кръст на решението й да изчака удобен момент.

В огнището изпращя парче торф. Лийън подскочи, като че ли някой стреля по нея.

— Трябва да пийна нещо по-силно — изрече тя и сама се изненада.

Не бе искала да го каже. Пиеше много рядко, но и в такива случаи се ограничаваше с чаша лек коктейл. Шокът вече я напускаше и тя разбра колко много е стеснила клетката й неочакваната поява на Червенодрешковците. Почувства се овързана по-здраво от кълбо за хвърчило.

Йейн беше приковал очи върху лицето й. Сърцето й се сви от този настойчив поглед и от съзнанието за зависимостта й от капризите на съдбата и на хората. Отвърна поглед от него.

— Аз…

Искаше да му обясни, че независимо от това, какво си мисли, тя не е пияница.

— Струва ми се, че всички имаме нужда от една глътка. Нека отпразнуваме бебето на Сези — довърши Йейн вместо нея и се надигна от стола. — Имам бутилка бренди, което пазех за специален случай.

— Вносно бренди предполагам? — заинтересува се Парлан.

Йейн се усмихна.

— Да, френско. И доста скъпо.

— Любимото ми — отвърна Парлан, седнал в долната част на леглото на Сези.

— На теб всяко пиене ти е любимо, независимо дали е вино, бренди или скоч — изрече сънено Сези. — Признай, че си конекрадец и комарджия, Парлан Макдоналд.

— Да. Конекрадец и комарджия съм, Сези — каза той и очите му сияеха от любов. — Изненадан съм, че изобщо успяхме да придумаме Йейн да се съгласи да се оженим.

— Йейн знае, че когато си наумя нещо, няма шанс да не стане. Сама съм те избрала и те обичам въпреки щуротиите ти… Така ще те обича и дъщеря ти — завърши Сези.

В това време Йейн, който тършуваше в дървения сандък, извади кафява бутилка с коркова тапа.

— Ето — показва бутилката.

Сези се надвеси от леглото, за да надникне в сандъка.

— Подай ми книгата с поезия на мама, Йейн. Ще ми доставиш голямо удоволствие, ако прочетеш на глас нещо от нея.

— Позагубил съм практика, Сези.

Тя направи гримаса.

— Това е, защото не си я разгръщал много отдавна.

— Права си.

— Прекалено много тъжни реликви се крият в тъмните дебри на този сандък, Йейн. Този път ще извадиш поне една от тях и ще я изложиш на слънчева светлина.

За момент Лийън си помисли, че Йейн няма да изпълни молбата на Сези, но той извади книгата с кадифената подвързия. Остави я на леглото до нея, отвори бутилката и наля по чаша на всеки.

Йейн подаде питието на Лийън. Очите му й казваха много повече от всякакви думи. Небесната им синева й говореше, че разбира притесненията й от войниците. Но трябва да ги пази за себе си, защото не е необходимо да тревожат Сези в нейното състояние с напомнянето, че в Гленкоа са разположени Уйлямити.

Йейн вдигна чашата си.

— Наздравица за малката Елизабет. Нека животът й бъде весел и щастлив. Нека шотландските планини винаги й се усмихват. И нека порасне красива и добра като младата си майка.

— Да бъде! — каза Парлан и се присъедини към тоста.

Той вдигна чашата си и се чукна с Йейн, след това със Сези и накрая с Лийън. Очите им се срещнаха за кратко над чашите, докато отпиваха от брендито. Първа отмести погледа си Лийън. Колко бързо малкото семейство на Йейн спечели обичта й! Въпреки че й изглеждаше доста налудничаво, но осъзнаваше колко самотна е била след смъртта на родителите си, когато само работата запълваше времето й. Чудеше се защо никой мъж досега не я беше развълнувал както Йейн Макбрайд.

Разговорът замря и Сези взе книгата със стихове. Погали с обич корицата и каза:

— Йейн, щом ти не искаш да ми почетеш на глас, може би Лийън ще се съгласи — подаде книгата на Парлан, който я прехвърли на Йейн, а той я положи в ръцете на Лийън.

— Ще ти почета малко, щом това ще те ободри — изрече неохотно Лийън.

— О, уверявам те, ще ми достави голямо удоволствие.

Лийън енергично измъкна кожената книга от кадифената обложка. Отвори я и я положи на коленете си. Разгръщаше страниците една след друга. Само след няколко секунди разбра, че няма да може да я прочете нито на глас, нито наум. Шрифтът беше толкова ъгловат и толкова наситено черен, че писаното съвсем спокойно можеше да е на гръцки, вместо на староанглийски.

Лийън се размърда неспокойно и отново отвори на първата страница с надеждата поне там да открие нещо четливо. Но не би.

— Съжалявам, но май няма да мога… Да си кажа направо, няма да мога да прочета това.

Предпочете да продължи да разлиства страниците, вместо да вдигне поглед.

— Не се притеснявай чак толкова, Лийън. И аз така и не се научих да чета — каза Парлан.

Лийън вдигна очи, обезпокоена от озадачената физиономия на Йейн. Знаеше точно какво мисли в този момент. Щом е учителка, би трябвало да може да чете, въпреки че две трети от населението в неговия свят не може. А щом не може да чете, вероятно не е учителка.

Трябваше да поправи грешката си, и то бързо.

Заговори направо на Йейн:

— Не че не мога да чета, но имам заболяване на очите, наречено далекогледство. Виждам идеално на разстояние, но ако се наложи да гледам отблизо, като при четене или шиене, изпитвам затруднения — „Когато съм без лещи, не виждам почти нищо в книгите и вестниците.“ — Не очаквах, че буквите са толкова близко разположени една до друга — каза Лийън.

Нямаше да се изненада, ако в този момент я беше поразила гръмотевица.

Йейн взе книгата от коленете й с дълбоко замислено изражение.

— Не се мъчи тогава с тези черни букви. Аз ще те отменя — заяви той и отмести настрана чашата си.

Само след една-две страници Лийън разбра защо Сези толкова се радваше, когато брат й чете поезия. Образованието му явно беше солидно и той четеше прекрасно, с дълбок и изразителен глас, който беше в състояние да ги успокои след преживените събития.

Докато слушаше, Лийън отпиваше по малко от алкохола с аромат на ябълки.

Градусите се разливаха в кръвта й и облекчаваха донякъде тежестта, която времето беше положило върху плещите й. Започна да чувства въздействието на алкохола, още преди да довърши питието си. Чак сега усети колко уморена е всъщност.

Предполагаше, че същото е усетил и Йейн, защото затвори книгата, сложи я в кадифения й калъф и я върна обратно в сандъка.

Пристъпи към нея, взе празната й чаша и я остави над огнището. Видя, че без да каже дума, започна бързо да подготвя място за спане на пода. Лийън много живо си припомни нощта на неочакваното си пристигане.

— Защо не полегнеш малко, красавице, и не поспиш, както ти се искаше преди празненството. Заслужи си го. Четенето ми приспа Сези, а Парлан иска да прескочи до тяхната къща, за да й вземе чисти дрехи. Той просто чакаше удобен момент.

Йейн беше прав — Парлан пристъпи на пръсти към вратата, отвори я и напусна къщата.

Лийън позволи на Йейн да я отведе до импровизираното легло. Отчаяно желаеше да може да предвижда бъдещето, за да обича този мъж без капка съжаление. Но не можеше. А платоническото съжителство с него би било още по-трудно. Нещата, които непрекъснато вършеше за нея, без да иска абсолютно нищо в замяна, просто я влудяваха.

— Предполагам, че няма да ми навреди, ако дремна малко, въпреки че рядко спя денем — каза тя и погледна към леглото.

— Рядко или не, смятам, че този път трябва да поспиш. Многословните спорове и грижите в Гленкоа започват да ти личат. Отслабнала си.

Лийън се намръщи.

— Да не би да искаш да кажеш, че съм невротичка?

Йейн се усмихна с мързеливата си полуусмивка.

— Не съм сигурен. Какво означава това?

— Силно раздразнителна личност.

— Добре тогава, ще те наричам невротичка.

Лицето й се разведри. Беше срещала безброй мъже, които говореха само това, което според тях беше подходящо за времето и мястото или това, което смятаха, че жената иска да чуе. Йейн й действаше освежаващо.

— Ти наистина не си губиш времето с любезности — отбеляза тя.

— Не виждам никакъв смисъл. Защо да хабя енергия? — обясни той и я поведе към единия край на леглото.

Погали косата й. Ръката му спря на врата й, като че ли имаше да й каже още нещо.

Този контакт моментално наруши и без това крехкото й емоционално равновесие и отново я хвърли във вихъра на страстите. Тя залитна и се спъна в една от еленовите кожи. Йейн я хвана през кръста, за да я задържи, и я придърпа към снажното си тяло.

Лийън се бореше с желанието, което напираше в нея, отказваше се от удоволствието, което щеше да й даде Йейн Макбрайд. Защото да се поддаде на очарованието му, би означавало да приеме мръсния номер, който й изигра времето. Беше изградила живота си върху танца, защото, реално погледнато, не познаваше нищо друго, освен него. Винаги на първо място е била танцьорка, след това професионалистка и накрая жена. С Йейн просто не знаеше какво точно е. Затова и близостта с него я караше да забравя себе си. Представите й се бяха объркали.

Йейн пое дълбоко въздух.

— Красавице, заклевам се, понякога просто не знам как да се държа с теб.

Вдъхна фантастичния й аромат и изпита разкъсващо желание да я направи своя съпруга в действителност, а не само на думи.

Колкото повече Лийън беше в прегръдките му, толкова повече го привличаше стройното й тяло, притиснато до неговото. По време на танца й на празненството беше забелязал колко гъвкаво и стегнато е. Тяло като нейното определено беше създадено за удоволствия.

Но не можеше да си позволи да действа от позиция на силата. А и взаимното привличане не беше гаранция, че жената ще успее да се пребори с вероятното последствие — раждането на дете. Бебешката дрешка в неговия сандък беше оставена нарочно, за да му го напомня.

— Не само ти — каза Лийън, — понякога и аз не знам как да се държа със себе си.

Заслепен изцяло от тъмните й къдрици, които се виеха около красивото й лице, Йейн каза:

— Ти си странна красавица. — Искаше да й каже, че обещанието, което се излъчва от устните й, почти го влудява, че иска да я направи своя истинска съпруга, и то без да отлага повече. Знаеше, че може да я притежава, стига да поеме инициативата. Виждаше го в очите й — сини и ярки като шотландската пролет след скучна и самотна зима. Но чувството му за честна игра не му позволяваше да се възползва от предимството си. А и вината, която все още изпитваше, към първата си жена, също го спираше.

— Преди ми каза, че съм странна и аз не отрекох — отвърна Лийън. — Няма да го отрека и сега.

Той коленичи на леглото заедно с нея. Чувстваше биенето на сърцето в ушите си. Беше доволен, че Сези е в стаята. Иначе може би не би се удържал.

— Щом казваш — изрече с необичайно променен глас той.

Лийън огледа стаята и видя, че Йейн е използвал всички възможни завивки, за да направи постелята й.

— Ти също имаш нужда от сън — изведнъж се почувства безкрайно уморена. Леглото й изглеждаше толкова примамливо и желано.

— По-късно.

Знаеше, че той ще легне на столовете, но тогава Сези и Парлан щяха да разберат, че бракът им не е консумиран.

— Ако искаш, можеш… можеш да легнеш при мен на леглото — изрече тихо тя, за да не събуди Сези.

— Това покана ли е? — прошепна в отговор Йейн и очите му светнаха закачливо.

— Мисля за сестра ти — отвърна бързо Лийън. — Тя и Парлан ще разберат за сделката ни и за платоническата връзка, ако не спим заедно, докато са в къщата. Като знам колко е загрижена Сези да си имаш съпруга, нещата могат… да се усложнят. А на нас най-малко ни е необходимо някой отново да се меси в договора ни за брак.

— Права си, Лийън. Сези може да стане неуправляема, когато си науми нещо.

— Ела тогава при мен на леглото.

— Да. Струва ми се, че това е единствено правилното решение.

Йейн се разположи до Лийън без повече обсъждане. Въпреки че избягваше да се допира до нея, Лийън изпита огромно удоволствие от това, че тялото му е близо до нейното. Ако искаше, можеше да посегне и да го докосне…

— Приятни сънища, красавице — изрече рязко той и й обърна гръб, подлагайки ръце под главата си. Само след минути вече похъркваше тихо.

Лийън се вгледа в гърба му, после погледна меча, който висеше на закачалката под палтото му от агнешка кожа. Мечът, а не Йейн, беше билетът й за към двадесетия век. Мечът, а не мъжът беше непосредствената й цел.

Здравият разум й казваше, че за нейно добро единственото, което можеше да си позволи с Йейн Макбрайд, е невинно спане в едно легло и платонично приятелство.

Сърцето и разумът й поведоха ожесточена битка, докато падна в ласкавата прегръдка на съня.

Глава десета

Лийън се събуди и видя, че мъжът на мечтите й лежи до нея. Деляха ги не повече от десет сантиметра. Беше подпрял глава на ръката си и я гъделичкаше по устните с една от къдрици й. Тя отвори сънените си очи, срещна настойчивия му поглед и се усмихна на издраното му и насинено лице.

— Събуди се, красавице — изрече той нежно. — Обещах ти пътешествие до Лох Актриоктан. Реших днес да бъде денят на лебедите.

Лийън почувства, че зад думите му се крие нещо друго. Протегна се и направо попита:

— Какво имаш предвид?

Йейн вдигна вежди.

— Защо реши, че имам нещо специално предвид?

— Не знам, но имам чувството, че е така.

Йейн нави къдрицата й около пръста си и започна да изпитва нейната еластичност.

— Ти май четеш мислите ми, красавице?

Лийън изтегли косата си от пръстите му и я отметна зад ушите.

— Само когато се усмихваш.

— Така ли? — попита той и отново хвана кичур от косата й.

Лийън внезапно усети в гърдите си пърхане като от ято пеперуди, които се блъскат и се опитват да излязат навън.

— Когато се усмихваш, около очите ти се появяват бръчици. Това е показателно.

— За какво?

— За това, което мислиш. Нали знаеш, че разбирам езика на тялото. Мога да чета като по книга… стига да не е напечатана със ситни черни букви.

Отново се появи полуусмивката му.

— Ти си странна…

— Красавица — довърши Лийън. — Вече го знам. Не знам обаче защо точно днес ще ходим да гледаме лебедите.

Тя се прозя, протегна се и се отдръпна, за да вижда по-добре лицето му. Йейн бързо седна на леглото.

— Защото Сези и Парлан трябва да останат за известно време сами. Тя няма да може да се прибере в дома си поне до утре сутринта.

— Е, и?

— И защото мислех, че ще ти е приятно да се отдалечиш малко от войниците.

Йейн се изправи и протегна ръка. Помогна й да стане. Силната му ръка накара още съненото й тяло да затрепти. Събуди се окончателно и заживя.

— Винаги ли си толкова жертвоготовен?

Опита се безуспешно да оправи полата си.

— Когато ми изнася — отвърна той.

Гласът му беше толкова безизразен, че Лийън вдигна очи и го погледна в лицето.

Беше отметнал леко коса от царственото си чело, върху което се виждаше стар белег от дясното слепоочие почти до основата на носа. Не го беше забелязала досега, може би защото косата му обикновено го покриваше.

Изпита непреодолимо желание да прокара нежно пръсти по тънката бяла линия. Да изучи очертанията му, както и контурите на лицето му, за да ги съхрани в паметта си завинаги.

— Но от време на време и когато не ти изнася — изрече тя, борейки се с импулса си.

— О, красавице, не мисли, че съм светец. Боя се, че ще останеш жестоко разочарована. Истината е, че аз също искам да се отърва за малко от Червенодрешковците. По обяд Мангус ще тръгне обратно за Актриоктан. Смятам, че бихме могли да го придружим и да разгледаме долината. Ти май не си виждала голяма част от нея, а времето е необичайно хубаво…

Остави на нея да довърши изречението да отхвърли или да приеме предложението му.

Лийън си помисли, че една разходка из долината е доста съблазнителна. След като започна да свиква с мисълта, че по незнайно какъв начин е преодоляла огромни разстояния във времето и пространството, изпита желание да научи нещо повече за средата, в която е попаднала.

Можеше да се нарече любопитство. Или първичен изследователски инстинкт. Или бягство от скуката. Не знаеше какво точно, но й беше станало навик да изучава местния колорит, когато посещава някой нов град и разполага с малко свободно време. Защо този път трябваше да е по-различно?

— Убеди ме. Дай ми само няколко минути, да се поосвежа и съм готова за тръгване.

— Добре. Ще изляза навън и няма да ти преча.

— Благодаря — Лийън огледа стаята. — Между другото, къде е Парлан?

— Долу, в голямата къща — намигна й. — Не се притеснявай, ще се погрижа да не връхлети тук внезапно.

— Още веднъж благодаря.

— Удоволствието е изцяло мое. Взе палтото си от закачалката до вратата и го облече.

Лийън го проследи с поглед, докато излезе. В секундата, в която вратата се затвори зад него, вниманието й се прехвърли върху меча му, останал на закачалката. Вгледа се в жълтите сапфири, които премигваха насреща й като котешки очи, сякаш я окуражаваха да извади оръжието от ножницата.

„Какво ти става? — запита се тя. — Ето ти я възможността, която чакаше. Да не би да имаш намерение да стоиш като пън и да я оставиш да се изплъзне изпод носа ти? Не изглупявай!“

Лийън продължи да съзерцава меча още една минута.

„Защо се бавиш? Не искаш ли да се прибереш у дома?“

Направи една колеблива крачка към меча.

„Значи си влюбена в Йейн. Но любовта ти не е споделена. Готова ли си да пожертваш всичко, за което си работила цял живот, в замяна на самотно страдание в едно време, в което никога няма да бъдеш на мястото си?“

Лийън несъзнателно спря да диша и се приближи до меча.

Посегна и пръстите й се сключиха около хладната метална ръкохватка. Започна да издърпва оръжието от кожената ножница милиметър по милиметър.

— Божичко, вие двамата с Йейн наистина сте много мили.

Гласът долетя откъм гърба й. Лийън дръпна ръката си като опарена и стреснато се извърна към леглото.

— Сези, змийче такова! Защо не каза, че си будна? Изплаши ме за цяла година напред!

Сези целуна спящото бебе по главата.

— И да пропусна чудесната възможност да подслушвам ли? — попита невинно тя. — Защо ще правя такава глупост? Ами ако изпусна нещо важно?

Лийън се престори на много заета да оправя кожите върху леглото. Отдели доста време и за да струпа част от тях върху краката на Сези. Йейн беше прав — сестра му беше ужасно хлапе, от най-ужасните.

— Тогава, предполагам, си чула, че решихме да придружим Мангус до Актриоктан? — каза Лийън, приглади завивките и ги подпъхна спретнато под дюшека точно като в болница. Беше научила това като доброволка в Червения кръст.

— Чух и смятам, че идеята наистина е прекрасна. Имате благословията ми. Стойте там целия ден. И цялата нощ.

— Не очаквах от теб чак такъв ентусиазъм. Дори съм изненадана. Не бях сигурна, че ще се съгласиш да останеш сама толкова скоро след раждането на Елизабет.

— Ако си спомняш, аз имам и съпруг, който да се грижи за мен. Парлан много бързо ще поеме отговорността, ако няма кой друг да го направи. Просто трябва някой да го подтикне малко. Йейн много добре го разбира. Подозирам, че това е една от причините за екскурзията до Актриоктан — Сези замълча за момент и дълбоко се замисли. — Но, може да има и друга причина — завърши тя. — Лох Актриоктан винаги е било скъпо на сърцето му място. Струва ми се, че не би позволил на коя да е да го сподели с него.

— Какво искаш да кажеш?

Ангелската уста на Сези се изви в загадъчна усмивка и тя отвърна нехайно:

— Това, което знам, ще запазя за себе си, скъпа ми снахичке. Може би ще го разбереш и ти…

Тридесет минути по-късно Мангус тръгна към Актриоктан, придружен от Йейн и Лийън. Неуморимите шотландски понита ги понесоха по криволичещия път в северозападна посока, поне доколкото Лийън можа да я определи. Мангус беше погълнат от вътрешно самовглъбяване и повече от час яздиха мълчаливо. Лийън наблюдаваше мъжете, които поглъщаха с очи северната, но въпреки това чувствена красота на природата — величествените възвишения и долини, масивните скалисти образувания и покритите с вечен сняг горди върхове, подпиращи синьото небе. Гленкоа беше рай за алпинистите, осеян с островърхи крепости и прорязан от бълбукащи потоци. Обраслите с папрат склонове прибавяха допълнителен колорит към красотата на местността.

Най-накрая Йейн проговори:

— Нали не ти е студено, красавице?

— Не съм се замисляла дали ми е студено, но не е. Това място сякаш ме омагьоса.

Йейн кимна.

— Да. Вярвам ти. Искам да кажа, вярвам, че те е омагьосало. Когато бях малък, прекарах тук пет години с Алистър. По същото време най-големият му син Джон живя с баща ми.

— Защо?

— Какво защо, красавице?

— Защо са го направили? Защо са си сменили синовете?

— Ти май не си чувала за настойничеството, красавице?

— Не. Там, откъдето идвам, не го правят. Дори мисля, че не биха погледнали на това с добро око.

— В Шотландия това е широко разпространена практика. Може да се приеме като акт на кръвно братство. Синът на единия род се сменя със сина на другия. Разбираш ли, те обикновено са братовчеди и това е начин да се научи нещо повече за голямото семейство. Така се възпитават уважение и преданост към старейшината. Дойдох в Гленкоа на тринадесет години и до ден-днешен, независимо къде пътувам, винаги нося част от тази долина със себе си. Джон Макдоналд сигурно изпитва същото към обителта на Макбрайдови край Лох Ломонд.

— Винаги ли живееш в долината през зимата?

— Не. Стоя в Гленкоа толкова, колкото би ми се искало. Сега съм тук само заради Сези.

— Заради сватбата й, така ли?

— Да. С Парлан се запознах през първата година от настойничеството. Станахме близки приятели, въпреки че неговите понятия за морал бяха странни за мнозина дори тогава. Направих грешката да го помоля да ми гостува в Лох Ломонд. Нещо беше загазил и Алистър смяташе, че за него ще е добре да прекара известно време някъде извън долината. Между другото, Сези беше чувала да говоря за него доста преди да се срещнат. Нямах понятие, че е съм събудил момичешките й фантазии. Не допусках, че Парлан ще им отговори напълно. Но се получи точно така.

— И резултатът е Елизабет.

— Да.

— Но си дал съгласие да се оженят съвсем наскоро. Защо си чакал толкова дълго?

— Исках да опазя Сези от жестокия начин на живот, който Парлан би могъл да й предложи. Смятах, че за нея ще е най-добре да скъса с него. Но подцених увлечението й. Тя избяга в Гленкоа. Отидох там, за да се скарам с Парлан.

— Досещам се за продължението — тя го е защитила.

— Без да остави място за съмнение. Каза, че трябва да мина през трупа й, за да стигна до него. Той побесня и заяви, че тя трябва да ме послуша и да се върне мирно и кротко в Лох Ломонд, защото е за нейно добро. Много правилно съм се бил противопоставял на събирането им. В крайна сметка и двамата забравиха за присъствието ми и започнаха да се карат.

— Представям си що за сцена е било.

— Сега, като си спомня, наистина ми изглежда доста смешно, но тогава не беше.

— Сигурно.

— Ако се бях опитал да отведа Сези вкъщи, щеше да рита и да крещи. Нямаше да е добре нито за нея, нито за Парлан.

— Нито за бебето — добави Лийън.

— Точно така. Нямах никакъв избор. Не е необходимо да казвам, че разбрах колко много се обичат. В такъв случай не ми оставаше нищо друго, освен да им дам благословията си.

— А коя е жената, с която ме сбърка?

— Всички знаеха, че преди да се срещне със Сези, Парлан е бил голям женкар. Една от най-настойчивите му бивши любовници, някаква англичанка, обсебена от дяволския му чар и характер, заплаши, че ще провали сватбата. Заклех се пред Сези, че няма да го допусна. Все още не мога да си обясня как ти се озова там в разгара на сватбата.

„Съдба“ — помисли си Лийън. Отговорът не бе по-лош, от който и да е друг. Тя въздъхна.

— И ето ме с теб.

Йейн също въздъхна в отговор и повтори:

— Да. Ето те с мен.

„Обвързан с брачен договор с жена от бъдещето“ — довърши тя наум.

Ако Йейн се намираше в Лох Ломонд, щеше ли да се приземи там, а не в Гленкоа?

Изглеждаше логично. Тя вече беше убедена, че мечът му е транспортното средство през времето. Колко различни биха могли да бъдат нещата, ако…

Не й остана време да се задълбочи в предположения, защото Мангус махна с ръка и настоя за внимание.

— Тук ще ви оставя. Посочи тясна пътека, която водеше към малка къща в далечината.

— Ще те видим ли скоро в голямата къща? — попита Йейн.

— Не. Не мога да кажа, че компанията, отседнала у Алистър, ми е много приятна.

Йейн вдигна рамене, но се въздържа от коментар, докато Мангус поемаше по пътеката.

Подкараха понитата си и продължиха по красивата долина, докато стигнаха полегатите брегове на езерото Актриоктан.

Водите му блестяха яркосини под лъчите на зимното слънце: то беше заобиколено от всички страни със скали, застанали като стражи. Йейн ги нарече Аонах Дуб.

Лийън се застоя дълго пред езерото, взирайки се над водата. Единственият звук, който се долавяше наоколо, беше шумното дишане на понито. То поскубваше стръковете замръзнала трева, показали се през изтъняващата бяла покривка на снега. В езерото плуваха ледове, прилични на парчета стъкло необичайна форма.

— Колко е хубаво — възкликна Лийън, опиянена от красотата. — Сези каза, че много обичаш Актриоктан. Сега разбирам защо. Това е прекрасно място за размисъл. Много спокойно.

Беше започнала да привиква с тишината или по-точно с липсата на шум.

Никакви аларми, телефони, клаксони, никакви реактивни самолети, прелитащи над главата ти със свръхзвукова скорост. Никакви неестествени шумове.

— Да — съгласи се Йейн, — през пролетта тревата стига почти до водата. Много е приятно да се разхождаш тук.

— Предполагам, че има и много диви животни.

— Освен лебедите и гъските, покрай езерото се навъртат и жерави и водни свирци.

— Те не са ли морски птици? — попита тя.

Йейн се усмихна.

— Намираме се съвсем близо до най-северния край на долината, който е почти до морето, красавице. Нарича се Мийл Мор. Децата дори твърдят, че са виждали в езерото някакво морско чудовище. Казват, че навремето то можело да лети като птиците, но загубило крилата си, защото предпочело водата пред въздуха.

Лийън си помисли за чудовището от Лох Нес. Дали всяко крайбрежно езеро не е свързано с легендата за страшното създание.

— Чудовището се казва Тарб Уисге — продължи Йейн, — смятат го за най-плахото чудовище на света. Не безпокои никого и не яде дори водните птици. Струва ми се, че този морски звяр много прилича на теб, красавице.

Лийън не можа да се сдържи и се усмихна широко.

— Надявам се, искаш да кажеш, че е вегетарианец.

Йейн отвърна на усмивката й.

— Да. Сигурно това исках да кажа, защото съвсем не те намирам за плаха нито на външен вид, нито по държание.

Лийън отново се обърна към водата. Странно, красивото като приказка езеро се опитваше да отключи някакъв спомен в паметта й. Намръщи се. Нещо прочетено в книгите за крайбрежните земи? Би могло. Или за приливите и отливите край Райтсвил Бийч в Северна Каролина. А може би някакъв сън? Не. Лийън погледна Йейн и осъзна, че всичко е прекалено истинско, за да прилича на сън. Присъствието му беше толкова ярко и живо, както и любовта й от пръв поглед.

— Странно, до този момент съм живяла, без да видя това място, а сега, когато го видях, се чудя как съм могла да бъда пълноценна личност, без да съм била тук поне веднъж. Разбираш ли ме?

Лийън отмести очи от езерото и срещна настойчивия поглед на Йейн.

Той изрече с дълбок, плътен и леко дрезгав глас:

— Да, струва ми се, че знам точно какво имаш предвид.

След секунда й стана ясно, че всъщност говорят за различни неща. Докато нейното внимание беше погълнато от водата, той изучаваше профила й. Изведнъж разбра, че съгласявайки се с нея за красотата на Лох Актриоктан, той говори за нещо съвсем различно — за нея.

Лийън беше едновременно изненадана и поласкана от откритието, че го е развълнувала. Не толкова суетата, колкото чувството за определена женствена сила, я накара да вдигне леко брадичка и да обърне лице към светлината, така че чертите й да се открояват най-добре. Никой мъж досега не й беше правил такова впечатление като Йейн Макбрайд. Той беше ключът за нейната врата, огънят, който топлеше сърцето й, импулсът, влудяващ нервните й окончания.

Но той беше и морето, в което щеше да се удави, ако не внимава.

Имаше усещането, че Йейн всеки момент ще каже нещо много важно. Той слезе от понито си, пусна поводите му, коленичи и взе от брега едно камъче. Хвана го между палеца и показалеца си, изправи се и изви тяло встрани. Очите му бяха на равнището на водата. Йейн хвърли камъчето. То подскочи три пъти по водната повърхност и потъна.

— Бардовете казват, че ако камъчето подскочи по повърхността на езерото, това носи късмет.

Лийън също слезе от понито и остави поводите му да се влачат по земята. Наведе се и си избра кръгъл камък.

— Искам и аз малко късмет, без значение дали е суеверие или не — каза тя и безгрижно хвърли камъка. Той се издигна високо и цопна във водата, без да отскочи нито веднъж. — Жалко!

— Явно никога не си играла на „жабка“.

— Не смей да ми се присмиваш — изрече тя с ръце на кръста.

— Изобщо не ти се присмивам, красавице, виждаш ли да се смея? — попита той с протегнати ръце и вдигнати нагоре длани.

„Усещам как се смееш.“

Той отпусна ръце.

— А сега?

Лийън кимна. Йейн се отказа да спори, и взе от земята плосък камък, сложи го в ръката й и сключи пръстите й около гладката повърхност. Тя едва не се задъха, когато застана зад нея, плъзна бавно дясната си ръка около кръста й и протегна лявата, за да прихване леко нейната.

— Искаш ли да научиш нещо ново, красавице? — изрече тихо на ухото й. По стройната й шия полазиха влудяващи тръпки.

— Винаги — отвърна тя с треперещ глас.

— Хвани тогава камъка ето така — той го нагласи между пръстите й. — Изтегли ръката си назад и леко наляво. — Придвижи я в необходимата позиция, при което тя плътно се опря в силното му тяло. — Сега присвий очи по посока на водната повърхност и се прицели. — Йейн погледна надолу и устните му почти докоснаха бузата й. — Не виждам да си приспиваш очите.

Лийън ги присви.

— Извий ръката си ето така… и мятай към водата малко по-силно. Ето така!

Камъкът отскочи три пъти и изчезна. Лийън отстъпи към Йейн.

Той свали ръката си, но не я пусна.

— Това беше наистина на късмет — каза той, обхвана тялото й със свободната си ръка и потърка брадичката си в косата й.

Лийън се облегна на него и двамата впериха поглед в спокойните сини води на езерото. Наслаждаваха се на удоволствието, което им доставяше физическата близост.

Лийън знаеше, че и нищо няма да излезе. Прекалено различни бяха. Дори езикът, на който говореха, се различаваше. Какво оставаше за разликата в моралните разбирания на Америка от 1992-ра и Шотландия от 1692-ра. Разделяха ги цели триста години и все пак чувствата…

Чувствата ги правеха едно цяло, поне в момента.

— Смятах, че тук живеят лебеди — каза Лийън и постави ръцете си върху неговите, които я притискаха плътно до силното му тяло. Знаеше, че все някога ще й се наложи да се бори с чувствата си към Йейн, но не сега. Не, не сега.

— Да. Тук живеят. Не те излъгах. Но ми се струва, че ще има по-голяма вероятност да ги видим, ако дойдем през пролетта.

Пролетта! Дали ще е още тук през пролетта? Разкъсваше се между надеждата и паниката породена от мисълта какво би могъл да донесе един продължителен престой на това място. Не се съмняваше, че трупата ще се разпадне без нейното ръководство и че всичките години на усилия и труд ще отидат на вятъра. Освен това ще бъде принудена да живее според чуждоземните обичаи, които едновременно я отблъскваха и възхищаваха. Колко време щеше да издържи да сравнява мислено миналото и настоящето, да претегля всяка своя дума и постъпка, да преценява внимателно дори мислите си?

Съществуваше и брачният договор. Какво ще стане, ако преживеят заедно една година и един ден и след това Йейн не пожелае повече да усложнява живота си с нейното присъствие? Не би имала проблеми да се грижи за себе си в собствения си свят. Грешка, нямаше никакви проблеми. Но не беше сигурна, че ще бъде така и в света на Йейн.

Той почувства отчуждението й и бавно и освободи от прегръдката.

— Щом сме дошли чак дотук, искам да ти покажа още нещо, ако, разбира се, искаш да пояздиш още малко — каза той.

Нямаше нищо против, стига нещо да отвлече мислите й от шотландската пролет.

Йейн й помогна да се качи отново на седлото и се отправиха на северозапад към Лох Левен и острова Ейлийн Мунде. Когато стигнаха до бреговете на Левен, Йейн посочи един параклис, построен от ирландски светец на име Мунде. След това с плавно движение на ръката обхвана целия остров и й обясни, че той е гробището на Макдоналдови от Гленкоа.

Заинтригува я историята на Левенските острови и се заслуша в разказа му. На най-големия, наречен Свети Сърф има развалини на манастир, а на остров Касъл, много по-малък от останалите, се намира крепостта, където Мери, кралицата на Шотландия, е подписала абдикацията си преди повече от сто години.

Разказът на Йейн беше много интересен, но Лийън усети как започва да настива. Опита се да го скрие от Йейн, но носът й, несвикнал на такава зима, почервеня и се зареди серия от кихавици, които към края на пътуването се допълниха от дълбока и дрезгава кашлица. Макар че известно време успяваше да крие носа си в наметката, кашлицата я издаде.

Йейн бързо се приближи до нея.

— Ти си настинала — не беше нито въпрос, нито обвинение, по-скоро констатация.

— Нищо ми няма.

Йейн смръщи замислено вежди.

— Защо ли не проверих по-рано?

Приближи понито си до нейното и протегна ръка, за да пипне челото й. Тя се отдръпна, преди да го направи.

— Какво има толкова за проверяване?

— Не си прави шеги с мен, Лийън. А аз няма повече да си играя на каламбури и да ти разказвам стари неща — изрече той строго. — Защо не ми каза, че настиваш? — Очите му я предизвикваха.

Лийън се уплаши от гнева, който видя в тях и реши да се защити.

— Не исках да съм егоистка и да те занимавам с дреболии. По принцип се разболявам трудно, а и ми беше много хубаво и не исках да развалям деня.

Искаше да му обясни, че е работохолик и рядко й се случва да има свободен ден, за да се наслади на простите неща в живота, но се съмняваше, че ще я разбере. Вместо това се задоволи да каже:

— Извинявай.

Гневът в погледа му се стопи моментално и се замени с явна загриженост.

— Когато казах на Алистър, че ще идваме насам, предложи ми да ползваме неговата лятна къща Глийн-лийк-на-муд. Намира се на половината път оттук до Актриоктан. Мисля, че е разумно да пренощуваме там, вместо да пътуваме до вкъщи.

Лийън отново кихна. Гърлото й гореше от болка.

— Струва ми се, че си прав — каза.

Разпозна първите признаци на заболяването. Ядоса се на себе си, задето пренебрегна съветите на лекаря да оперира сливиците си след последното боледуване. Разбира се, не беше очаквала, че ще попадне в толкова ненормална ситуация. Мислеше, че разполага с много време, за да вземе решение.

Денят приключи с тревогата какво ще прави, ако настинката се задълбочи и премине в нещо по-лошо, например бронхит. Как ще се оправи без лекар, без рецепта за антибиотик и без дружелюбната помощ на близката аптека.

Глава единадесета

— Ето, изпий това — Йейн беше много разтревожен за нея.

Лийън лежеше, увита в меко вълнено одеяло. Под него нямаше нищо върху себе си. За Йейн ставаше все по-трудно и по-трудно да остане безразличен към нея. Ако изобщо някога е бил.

Доставяше му удоволствие да я наблюдава — нещо, което отричаше пред себе си от доста време. Улавяше се, че го върши все по-често. Наблюдаваше я, когато смяташе, че не го вижда, а напоследък дори когато знаеше, че го гледа.

Харесваше усмивката й, грацията, с която прекосяваше стаята, начина, по който примигваше, когато не разбира нещо, бръчките по челото й, когато беше угрижена.

Удивяваше се на индивидуалността на нейния дух.

Лийън наистина беше необикновена, но не в лошия смисъл на думата. Беше прекрасна по начин, който явно самата тя не съзнаваше. Йейн непрекъснато си повтаряше, че не иска, че няма нужда от жена, която да излекува израненото му сърце. Че възможността за съжителство с някоя жена е последното нещо, което би му минало през ума, и че отдавна е отхвърлил идеята да се ожени повторно.

Възможно ли е да се лъже?

Болката, заключена в душата му, все още е твърде силна, за да я сподели с някого. Въпреки това започна сериозно да се пита дали не се е затворил в саморъчно изграден затвор, защото е страхливец и защото му е по-лесно да се справя с живота без емоции, вместо да го посрещне с отворени сетива и чувства, както правеше Лийън.

— Какво е това? — запита Лийън, взе чашата и подуши с подозрение тъмното й съдържание.

Сините й очи за момент стрелнаха неговите, преди отново да погледне към течността.

Йейн нямаше никакво понятие какво съдържа чашата, въпреки че беше опитал питието, преди да го предложи на Лийън.

— Не е по-горчиво от слаб чай. Мирише на вино, изсушени розови листа, пелин, хвойна и запален торф. По малко от всичко. Мангус го забърка — каза той.

— Ето, значи, къде си бил докато се къпах — в къщата при Актриоктан.

— Да. Мангус разбира от билки и корени. Много хора в Гленкоа го търсят, когато са болни.

— Аха, лечител.

Йейн отвърна с някаква рецитация на галски, която Мангус му беше казал да изрече в нейно присъствие.

— Мога ли да попитам за какво беше всичко това?

— Това е заклинание, красавице. Мангус ми каза, че е доста ефикасно в комбинация със сместа.

— Сигурно ме будалкаш.

— Да те будалкам ли?

Йейн направи комична физиономия. Особеният начин, по който разговаряха, беше започнал почти да му допада.

— Вземаш ме на подбив.

— А защо трябва да те вземам на подбив за толкова сериозно нещо? Изпий сега отварата, за да не отидат усилията на Мангус на вятъра — каза Йейн и кимна в посока на чашата.

От време на време Лийън му приличаше на ужасно любопитно малко дете, способно да изрече най-неочаквани неща и да зададе най-неудобни въпроси.

Едновременно объркваща и възхитителна.

Наблюдаваше как сръбва неохотно от ароматната смес. Отпи малко и я задържа в устата си. С героична усмивка, която можеше да мине и за гримаса, Лийън преглътна, макар да изглеждаше, че повече й се ще да изплюе отварата.

— Не е чак толкова лошо — изрече най-накрая. — Всъщност доста облекчава гърлото ми.

— Мангус каза, че ако го изпиеш, до утре болестта ти почти ще изчезне.

Лийън отпи втора глътка, след това трета.

Йейн забеляза с облекчение, че цветът на лицето й значително се е подобрил. Но това може би се дължеше не толкова на лекарството, колкото на откритието, че в лятната къща Глийн-лийк-на-муд, която представляваше умалено, но все пак доста впечатляващо копие на голямата къща в Карнох, имаше баня. Лийън се изкъпа веднага щом влязоха.

Сега изпраните й дрехи бяха прострени до огъня в спалнята. Бялото й като алабастър рамо се подаваше примамливо изпод одеялото и му напомняше за една скулптура, която беше видял във Флоренция. Беше дело на същия художник, който е нарисувал и тавана на Сикстинската Капела. Йейн беше обходил много места, беше видял много неща и срещнал всякакви хора. Но нищо не можеше да се сравни с шотландските планини. Поне до този момент. Сърцето и душата му бяха пленени от тях. Откъснатостта им от останалия свят ги правеше още по-привлекателни. Вечно променящи се, те можеха да бъдат безмълвни и искрящи в един момент, мрачни и неприветливи в следващия. Човек трудно можеше да ги обича, но беше невъзможно и да ги мрази. И най-важното — в тях никога, никога не можеше да скучае.

Същото беше и с Лийън.

Изпита настойчиво желание да прокара пръстите си по бляскавите й тъмночерни къдрици, в които играеха светлосенките на огъня, но не посмя. Мечтаеше да притисне стройното й голо тяло до своето и да познае нежните извивки на кръста и гърдите й, мамещите дълбини на бедрата й, но не можеше да си го позволи. Искаше да погледне в невероятно живите й очи и да й каже неща, които не беше казвал на никоя друга жена, дори на първата си съпруга. Нещо го възпираше, нещо различно от миналото му. Не беше и самообладанието, с което толкова се гордееше и което за съжаление страшно му липсваше в отношенията му с Лийън.

С външността и физиката си Лийън го привличаше много повече от десетките млади шотландки, които беше срещал през последната година, докато Сези в крайна сметка не реши, че е най-добре да се ожени отново и да миряса. Понякога смяташе, че приятелките на сестра му нарочно го предизвикват и това не беше случайност. Те наистина го нравеха. Той беше първокласна партия — син на благородник, с доста добро материално положение. Имаше голяма и красива къща, неизброими връзки и познанства. А сега беше очарован от жената, която стана негова съпруга съвсем случайно, която нямаше никакво понятие за богатството му, и както подозираше, едва ли щеше да бъде впечатлена, дори и да знаеше.

„Сазенах“ на всичко отгоре!

Щеше ли да го оправдае баща му, ако беше жив? Щеше ли да се зарадва майка му?

Каква ирония на съдбата и колко дяволски труден понякога е животът.

Споменът за родителите му породи у него мисли за семейството и дълга. Трябваше да каже на Лийън. През целия ден знаеше, че се налага да го направи, но въпреки това отлагаше нарочно.

— Има нещо, за което трябва да поговорим, красавице. Достатъчно дълго го отлагах — започна той.

Взе една купичка с овесена каша от поставката над огнището, пое недопитата й чаша и я смени с димящото ястие. Тя се наведе напред, за да подвие крака под себе си, и лицата им се оказаха едно срещу друго.

Дъхът й миришеше на рози, току-що измитата й коса — на меден сапун с аромат на пирен, бузите й — на лосиона от биволско мляко и ароматни треви, който й беше донесъл Мангус. Тези ухания се сливаха с есенцията, която беше единствена и нейна. Никога не беше изпитвал толкова неистово желание да я целуне, както сега.

Отдръпна се от нея само за да докаже на себе си, че е способен да го направи.

— Мангус искаше да ти прати малко телешка супа за усилване на кръвта, но му казах, че едва ли ще я изядеш — разклати течността в инкрустираната винена чаша. Старият човек й беше пратил не само лекарството и лосиона, но и овесената каша и баницата с месо, която Йейн също беше опитал, преди да й я предложи.

Лийън поклати глава.

— Искаш ли малко кейк с овесената каша? — запита той рязко.

— Не. Благодаря.

Йейн остави чашата на масата зад креслото и се наведе, за да добави един брикет от торф към буйния огън. След това се изправи, облегна лакти на камината и се загледа мълчаливо в оранжевите пламъци.

— Струва ми се, че допреди секунда не храната те интересуваше — изрече замислено Лийън.

Погледна я през рамо.

— Права си. Нямаше нищо общо с храната.

— А с мен имаше ли нещо общо? — предизвика го тя.

— Да.

— Мислеше ли да ме целунеш?

Йейн повдигна вежди.

— Може би.

— Сега не се намираме нито на сватба, нито на полето за каманахд, пълно с хора, които могат да се намесят. Няма го Алистър, за да овладее ситуацията, а и сестра ти не спи в една стая с нас.

— Няма ги. Сами сме. Това пречи ли ти?

— Може би. А на теб?

— Може да се каже. Най-вече затова защото в момента имам пълна власт над теб.

— И точно това те възпира да прекрачиш платоничната жълта линия, която начертахме с теб при сключването на споразумението ни, така ли?

— Какво е сложил Мангус в тази отвара?

— Сигурно серум на истината.

— Какво?

— Няма значение. Да се върнем на темата. Ти няма да позволиш никой от нас да прекрачи границите на приятелството, нали?

— Смятам, че така е най-добре.

— Нямам какво повече да кажа.

— Това означава ли, че си на същото мнение?

Лийън отвърна с въпрос:

— И за какво искаше да говориш с мен, преди така необмислено да започна да те занимавам с глупости?

Вниманието му отново се прехвърли върху огъня.

— Утре сутринта ще те заведа вкъщи и след това ще замина за голямата къща на Лох Ломонд — съобщи той. Тонът му беше значително по-груб, отколкото искаше. Смекчи го и обясни. — Писмото, което ми предаде Робърт Кембъл по повод на пожара беше достатъчно достоверно. Трябва да ида и да установя какви са щетите, за да дам нареждания на Габхан Макгрегор — моя иконом — за незабавно възстановяване на западното крило.

Йейн вдигна поглед, за да види реакцията й.

Беше отворила широко очи и по изненадата и разочарованието, изписани в тях, разбра, че я е сварил неподготвена. Тя изрече бързо:

— Тогава ще дойда с теб.

Реакцията й не го изненада. Всъщност, незнайно защо, я очакваше.

— Не мога да го позволя.

— Смятах, че сме приятели — изрече тя с леко треперещ глас.

Йейн кръстоса ръце зад гърба си и се обърна с лице към нея. Към жена си.

— Така е, красавице.

Тя не настоя за обяснение, но изглеждаше толкова уязвима и отчаяна, че той трябваше да й обясни. Мотивите му бяха три. Първо, длъжен беше да види какво е станало с къщата на Лох Ломонд. Второ, не беше съгласен да излага Лийън на опасностите на жестоката зима в планината, особено при сегашното й състояние. И трето, смяташе, че раздялата му с нея за известно време може да помогне за потискането на огъня, който гореше в слабините му, и да забави пробуждането на чувства, които до този момент го бяха заобикаляли, и то успешно. Йейн реши да сподели с нея само първите две причини.

— Не те изоставям, ако мислиш така — рече той със спокоен глас. — Това пътуване ще продължи няколко дни и ще бъде много тежко. Не мога да те изложа на опасностите на стихиите, и то точно сега. Не и след днешния ден. Моля те да останеш тук и да бъдеш мои очи и уши. Можеш да обядваш от време на време със Сези и Парлан, ако имаш настроение. Той знае, че предпочиташ безмесни храни. А под навеса има достатъчно торф, ако свършат запасите в къщата.

— А Робърт Кембъл и шайката му?

— Разбирам безпокойството ти, но не трябва да се отчайваш. Алистър знае как да държи в подчинение наемниците. Дори и такива, които не са му подвластни. Между другото, Робърт Кембъл не е глупак. Едва ли би посмял да причини някоя неприятност, докато се намира под закрилата на гостоприемството на старейшината.

Лийън се почувства наистина изоставена, независимо какво й говореше Йейн и какво си казваше тя самата. Мисълта да се грижи сама за себе си в Гленкоа без Йейн или да се справя в примитивния седемнадесети век с допълнителните неприятности, които можеха да създадат войниците, й причиняваше треска, както никое представление досега. Не искаше, но знаеше, че трябва да го попита:

— Колко време няма да те има?

Докато пътуваха към лятната къща на Алистър, Йейн й изглеждаше угрижен, отчужден. Сега знаеше защо. През цялото време беше обмислял как да се измъкне от Гленкоа, от нея и от неприятностите, които му причинява.

— По-малко от половин луна.

— Говори на английски, Йейн! — изрече рязко тя.

Обвиняваше лекарството на Мангус за неприятното усещане в стомаха си, а не съобщението на Йейн.

Той я изгледа с любопитство.

— На английски говоря, красавице.

— Ще ти бъда признателна, ако определиш някакъв срок за това… това пътешествие… в дни, вместо… вместо в луни.

— По-малко от четиринадесет, поне така смятам.

„Две седмици!“ Какво ли не се случваше само за един ден, да не говорим за две седмици. Йейн стопроцентово щеше да вземе меча със себе си. А без него нямаше никаква надежда да се измъкне от миналото. И още по-лошо — какво ще стане, ако на него му се случи нещо и изобщо не се върне? Съдбата не може да е толкова жестока, че да й отнеме и последната сламка, за която се беше уловила.

Разкъсвана от съмнения, тя се бореше със завладяващото я чувство на отчаяние. Опитваше се да се контролира, въпреки че едва се сдържаше да не разкрие историята си с надеждата, че заради нея той няма да я изостави.

Лийън изведнъж разбра, че най-много я безпокои отсъствието не толкова на меча, колкото на мъжа. Съзнанието за тази промяна я изплаши повече от възможността да остане две седмици сама в Гленкоа, без никакъв шанс да се добере до меча.

Опита се да потисне чувството за несигурност, което я обхващаше. Обходи внимателно с поглед Йейн, застанал в сянката, лицето, влажната коса и мускулестата му шия над бялата ленена риза. Имаше чувствени устни и силни ръце. Тази комбинация влудяваше въображението й.

Волевата му личност и вроденото кавалерство я караха да забрави коя е, къде се намира и колко дълбока граница разделя нейната реалност от неговата.

Все още не можеше да си обясни врявата, която той вдигна по повод на желанието й да се изкъпе „посред зима, и то с настинка“. Остана непреклонна и в крайна сметка той отстъпи и запали огън и в трите огнища на Глийн-лийк-на-муд. След като къщата се затопли и стана уютна, напълни с топла вода едно дъбово корито.

Беше се наслаждавала на ваната в продължение на четвърт час, като не престана да мисли колко зависима от шотландеца е станала напоследък. За нейна изненада Йейн също се беше изкъпал.

— Не трябва да си позволяваш да станеш прекалено зависима от мен, красавице — рече с невесела усмивка Йейн и прекъсна размишленията й.

„А сега кой чете мисли?“

Лийън прехвърли вниманието си от тялото му върху това, което й говореше. Последните му думи прие като знак, че няма намерение да й обяснява подробно решението си по простата причина, че не са женени, а само обвързани с брачен договор.

— Прав си, разбира се — съгласи се хладно тя.

Беше се влюбила в него. Неспасяемо.

Жената, която не можеше да бъде покорена от никого и от нищо. Какъв майтап!

Фактът, че Йейн беше непостижима цел, я вбесяваше и я караше да се ядосва и на себе си, и на него. Плачеше й се. Но вместо да се отдаде на самосъжаление, се обвини в пълно оглупяване. Имаше два крака и знаеше доста добре как да стои на тях. Независимостта беше неин мироглед — последното нещо, което би й минало през ум, е да виси на шията на Йейн Макбрайд. Не знаеше какво я беше подтикнало да изпробва силата на приятелството им.

Лийън се опита да обуздае чувствата си, да ги забави като на стопкадър, за да може да ги анализира и след това да ги постави под контрол и на мястото им в мозайката. Не успя.

От родителите си беше наследила не само непримиримия състезателен дух, но и усета да избягва неравностите по пътя. Реши временно да остави чувствата си настрана, в някой тъмен ъгъл на съзнанието.

— Добре. Ще се видим, когато се върнеш. И, ако обичаш, не се чувствай задължен да тичаш при всеки мой каприз. Сигурна съм, че тук всичко ще бъде тип-топ, докато те няма.

Говореше с пресилено приповдигнат тон. Оставаше да убеди и себе си в това, което каза на Йейн.

Отмести настрана недокоснатата храна и се надигна с толкова достойнство, колкото й позволяваше вълненият саронг.

— Чувствам се доста уморена и бих желала да си почина. Ще се видим утре сутринта.

Лийън стисна устни и се отправи към стълбата, която водеше към втория етаж. Там се намираха комфортните спални.

— Красавице?

Спря.

— Внимавай по стълбите. Последното стъпало е доста по-високо от останалите. За неканени посетители.

Тя кимна през рамо и продължи към желаното легло, в което я чакаше грейка и нощви с живи въглени, за да топлят стаята.

— Лийън? — изрече бавно той.

Йейн рядко изричаше името й, и то когато имаше да сподели с нея нещо важно. Спря отново, но пак не се обърна.

— Кълна се, че бих те взел със себе си, ако смятах, че е редно. Но съм убеден, че ще ти е по-добре тук. Дай боже, да се върна от голямата къща на Лох Ломонд, преди да е минало достатъчно време, за да се затъжиш за мен.

Устните й потрепериха. Разбра, че Йейн се опитваше да я отвлече от мислите за раздялата, като се шегуваше с това, че ще й липсва. Нямаше настроение да му отвръща по същия начин, защото, честно казано, той наистина щеше да й липсва. И то повече, отколкото би признала дори пред себе си.

— Искрено се надявам да е така — отговори с толкова силен глас, колкото й позволи пресъхналото гърло и накърненото самочувствие.

Лийън се качи бавно по стълбите и остави Йейн сам с мислите му. Молеше се подскачащите камъчета по Лох Актриоктан наистина да носят късмет на тези, които ги хвърлят. Йейн едва ли можеше да знае, че тя залага на бързото му и сигурно завръщане в Гленкоа живота, бъдещето и съвсем сигурно здравия си разсъдък.

На следващата сутрин тя и Йейн се разделиха доста набързо.

В деня след раздялата им, Сези и Парлан се преместиха в собствения си дом на реката Коа. Лийън се бореше със страховете си и се опитваше да се справи някак, без Йейн да е непрекъснато до нея.

На другата вечер Лийън взе участие в състезанието по стрелба с лък за мъже и за жени и спечели първото място. Отпразнуваха го с вино, поднесено в гравираните чаши на Алистър.

Последвалите дни използва за гостуване на Сези и за работа над балета „Лешникотрошачката“, спонсорирано от Алистър Макдоналд. Това щеше да й помогне да се внедри във вражеския лагер на капитан Робърт Кембъл от Гленлайън.

Глава дванадесета

Чарлз Хамилтън беше адютант на капитан Робърт Кембъл.

Беше и състезател по борба. Стреляше с лък. И беше англичанин.

Но най-интересното нещо у него беше, че няма врат. Главата му изглеждаше като присадена направо върху раменете и напомняше на Лийън костенурка с полуизвадена от черупката глава. Това обаче не намаляваше музикалните му способности, нито неприкритото желание, с което я гледаше.

Последните два факта се вписваха идеално в плановете й.

Докато го слушаше да свири леко променения вариант на „Танца на цветята“, който възнамеряваше да използва като финална сцена на „Лешникотрошачката“, Лийън реши, че направо е изпратен от бога. Без него не би се добрала и до една десета от информацията, която вече имаше за Робърт Кембъл.

В резултат на собствени наблюдения вече знаеше, че е пияница и комарджия. Това, което не можеше да се види, беше, че презира всички в Гленкоа заради склонността им към конекрадство. Това го довело до финансов крах и го принудило да стане военен, и то на възраст, когато повечето мъже вече си стоят вкъщи при жените и щапукащите край тях внучета. Като Алистър Макдоналд например.

С тези мисли Лийън премести погледа си от Чарлз към съпругата на старейшината.

Махна с ръка с чувството, че дирижира симфоничен оркестър и каза:

— На това място ще дам сигнал на децата. Спомняш ли си? Дърпай струните на арфата бавно, както ти показах.

Нежните акорди на арфата изпълниха огромната зала в голямата къща като окръжности от потънал в тиха вода камък.

— Чарлз, на това място се включваш и ти.

Жизнерадостната флейта се присъедини към ромоленето на струните.

— Малко по-бързо. Точно така. Идеално! Двамата звучите невероятно. Само помнете, че когато дам знак за вдигане на завесата, трябва да започнете да свирите.

Лийън естествено чувстваше липсата на нещата, които смяташе за съвсем обикновени в своя век: горещ душ, студено кисело мляко с плодове, електрическо осветление, книги от обществената библиотека, музика — само с едно натискане на бутона. И преди всичко танцувалното студио и танцовата й трупа. Ето защо, когато Алистър й предложи да направи балет, с ентусиазъм прие възможността отново да работи. Избра „Лешникотрошачката“, защото имаше милиони версии и не съществуваше един-единствен начин, по който можеше да бъде осъществена хореографията. Освен това я знаеше наизуст.

Тя самата щеше да танцува в ролята на Сливовата фея. Децата от клана, включително Айзабел, щяха да бъдат статистите. Те се включиха в подготовката с огромно желание и съвсем доброволно. Много се радваха на възможността да работят с нея.

— Нали ми обеща да изсвиря и аз нещо, госпожо — гайдарят на Алистър, Бар Макдоналд засвири.

Дуетът от арфата и флейтата заглъхна в дисхармония.

Гайдарят на старейшината беше излекувал изкълчения си глезен и искаше да се включи в представлението. Нямаше сила, която да го разубеди.

Протекцията на Алистър правеше невъзможно да му се откаже звезден час под светлините на сцената.

Ако хората от трупата й можеха да видят как разработва „Лешникотрошачката“ за арфа, флейта и гайда, вероятно щяха да припаднат и след това да се обадят в лудницата на чичковците с белите престилки, за да дойдат да я приберат, помисли си Лийън. Да не говорим за Пьотр Илич Чайковски. Руският композитор вероятно ще се обърне в гроба си. Впрочем забрави, че е невъзможно, защото той още не се е родил. Това я развесели още повече. Използваше музика, която ще бъде написана чак през 1892-ра.

„1692-ра, 1892-ра, 1992-ра. Дали и тук няма някаква изчанчена зависимост?“

Лийън притисна с пръсти слепоочията си и започна да ги разтрива. Единственото предимство при работата с Бар Макдоналд беше, че, за разлика от жената на старейшината, той говори английски и няма нужда да прибягва до езика на немите, когато младата й преводачка Айзабел е заета с децата.

— Наистина казах, че ще свириш, Бар — „по настояване на Алистър.“ — Но не по време на балета. Ще помисля. Може би… може да изтанцувам „Остриетата на войната“ в края на представлението. Така става ли?

Гайдарят кимна.

— Да. За мен е голяма чест да го свиря, госпожо.

— Тогава точно така ще направим. Аз ще танцувам, ти ще свириш и всички ще бъдат доволни.

— Да. Ще бъдем доволни.

— Добре. Помолих децата да бъдат тук към четири. Искам музикантите да дойдат в голямата къща точно в пет. Представлението започва в седем. Не би било зле да повторим всичко още веднъж, преди да се вдигне завесата.

Не получи никакъв отговор. Всички, освен Чарлз стояха по местата си като замръзнали. Жената на старейшината се усмихваше и гледаше към Бар в очакване на някакви инструкции.

Лийън опита отново.

— На здрачаване — изрече бавно. Нищо. — Привечер. — Пак нищо. — При залез-слънце, разбирате ли.

— А-а, искаш да кажеш по здрач — каза Бар.

— Нека да е по здрач, само бъдете тук навреме.

— Колко щеше да е лесно, ако съществуваше универсален език… освен музиката — измърмори си Лийън. — Сега ми е ясно как ще се чувства този извънземен, който намери посланието на Земята на Вояджър…

Погълната от мислите си, Лийън се обърна, за да си тръгне, и се сблъска с Чарлз Хамилтън. Флейтата му издрънча на каменния под. Той се наведе да я вдигне.

Същото направи и Лийън. Главите им се чукнаха.

Тя се изправи и му подаде инструмента.

— Извинявай, Чарлз. Не знаех, че си зад мен.

Той заекна й се изчерви.

— Ударих ли Ви, госпожо? — протегна колебливо ръка, като че ли да изтрие червеното петно на челото й.

Лийън несъзнателно се отдръпна.

— Аз трябва да те попитам — побърза да го увери тя. — Не погледнах къде вървя.

— Да, госпожо. Искам да кажа не, госпожо. Нямам това предвид, госпожо.

Той замълча, сякаш искаше да продължи.

— Какво има? — настоя Лийън.

Чарлз хвърли неспокоен поглед към Робърт Кембъл, който играеше шах с Алистър Макдоналд в другия край на стаята и явно печелеше, ако се съди по самодоволната му усмивка.

— Предпочитам да не разговаряме тук — каза той с нисък глас и пъхна флейтата в колана си. — Мога ли да Ви изпратя до вратата на вашата къща?

На Лийън й беше неприятна мисълта да поощрява Чарлз, но беше решила твърдо да узнае намеренията на Робърт Кембъл. Той беше лукав и подъл, прекалено подъл. Въпреки че пиеше прекалено много, все още не се беше издал. А тя искаше точно това повече от всичко. Много по-лесно щеше да е, ако Робърт Кембъл сам изплюе камъчето. Имаше чувството, че не разполага с никакво време и че Гленкоа е на прага на нещо потресаващо. Ако можеше да остане достатъчно време насаме с Чарлз, щеше да научи някои подробности.

— Аз също искам да поговоря с теб за някои неща — чу се да казва. — Не предполагах, че толкова хора ще пожелаят да видят „Лешникотрошачката“. Ако беше лято, щяхме да направим представлението на открито, за да го гледат всички. Но е зима и голямата къща няма да ги побере, затова решихме да изнесем представлението два пъти.

— Алистър има намерение да организира лов утре. Повечето мъже няма да са тук до вечерта. А може и до по-късно.

Лийън потри недоволно носа си.

— Знам. Алистър ми каза, че в случая не става въпрос толкова за спорт, колкото за изхранването на всички тези гърла. Затова вдругиден ще направим едно дневно представление. Реших, че нещата може да се улеснят с билети. Децата ги приготвиха и те моля да ги раздадеш на хората си в зависимост от това, кой кога възнамерява да дойде.

Чарлз кимна и погледна още веднъж към Робърт Кембъл. Като джентълмен отвори вратата и я пусна да мине преди него.

След като излязоха от къщата, Чарлз тежко въздъхна, което Лийън изтълкува като облекчение.

— Толкова ли е лошо? — попита тя.

Чарлз изправи глава и в безцветните му очи блесна обожание.

— Благодаря, че ме поканихте да свиря на флейта във вашия балет.

— О, радвам се да го чуя. Ако не беше Алистър, едва ли щях да разбера, че си толкова талантлив.

— Когато капитан Кембъл разбра, че подготвяте представление, предложи услугите ми на старейшината с надеждата, че ще можем да го видим и ние.

— Интересно. Твоят капитан не прилича много на човек, който би станал патрон на някакво представление.

— Той сметна, че това може да спомогне за спадане на напрежението у някои от хората.

— Искаш да кажеш, че те предпочитат в момента да са към Единбург и да гонят бегълците, вместо да стоят тук в Гленкоа и да се чудят какво да правят, така ли?

— Бързат да изпълнят кралското поръчение, за да могат да се върнат при семействата си.

Той погледна към мрачното небе и прехапа устни.

— Колко жалко, че вълците са подплашили товарните ви животни. Предполагам, че отдавна щяхте да си тръгнете оттук, ако това не беше се случило.

Чарлз за момент изглеждаше доста озадачен.

— А, да. Сигурно нямаше да сме тук — съгласи се замислено.

— Но, от друга страна, капитан Кембъл има повод да навести племенницата си — продължи Лийън, въпреки че беше забелязала как през последните пет дни той бе зает по-скоро да я избягва по всякакъв начин.

Като стигнаха вратата на къщата, Лийън си помисли на шега дали да не го покани вътре. Но кланът имаше очи и уши навсякъде и по-голямата част от тях в момента бяха насочени към тях.

— Предполагам, че на това място трябва, да Ви напусна — каза Чарлз и й спести неудобството сама да му го каже.

— Ще се видим късно следобед. Да не забравиш да си вземеш флейтата.

Лийън грациозно бутна вратата на къщата.

— Госпожо?

Тя спря на прага.

— Да?

Беше се извърнал настрани и погледът му шареше по полуразтопения сняг при навеса на понитата.

— Ами билетите?

— А, да. Благодаря, че ми напомни. Почакай за секунда и ще ги донеса.

Лийън отиде до леглото и взе сто и двадесетте билета, предназначени специално за войниците.

— Заповядай. Трябва да ги раздадеш, преди да се върнеш в голямата къща за премиерата. На всеки билет е отбелязана датата. Не е приятно, че едни ще дойдат тази вечер, а други трябва да чакат, но при този неочакван интерес няма друг изход. Алистър раздаде своята част от билетите. Защо не ги сложиш в една шапка и не предложиш на войниците да теглят. След това може да си ги разменят, ако имат други предпочитания.

Чарлз не каза нищо, но лицето му издаваше объркани чувства.

— Ако имаш по-добро предложение, ще се радвам да го чуя.

— Разпределянето на войниците въобще не ме притеснява. Те ще се оправят. Просто ще кажа на една част от тях, че ще отидат на първото представление, а останалите на второто.

— Какво тогава? Музиката ли?

— Не. И това не.

— Може би се тревожиш, че децата няма да се справят след толкова малко упражнения? Трябва да призная, че аз също имах резерви в това отношение, но все пак най-трудната роля ще изпълнявам аз. Те попиха ролите си като сюнгери. Толкова голямо е желанието им да играят. Досега не бях виждала така ентусиазирана и настойчива група.

Чарлз поклати глава.

— Няма нищо общо с представлението.

— А какво, тогава?

— Може ли да Ви задам един личен въпрос?

Лийън кимна, любопитна да узнае накъде клони той.

— Вярно ли е, че с Йейн Макбрайд Ви обвързва само брачен договор? — запита той след дълго колебание.

Лийън беше изненадана, но отговори веднага.

— Вярно е.

— И че той Ви е изоставил, за да иде във владенията си на Лох Ломонд?

Лийън отново кимна без коментар.

— Изпитвате ли някакви чувства към този шотландец?

Тя вдигна рамене — жест, който според нея изразява безразличие.

— Аз почти не го познавам, Чарлз. Освен това, както ти спомена, обвързани сме само с брачен договор, и то при доста особени обстоятелства.

Чарлз отново въздъхна тежко.

— Чух от клана всичко за вашето обвързване и за обстоятелствата, довели до него.

— Не знаех, че сме толкова любопитна тема за разговор.

— Мислили ли сте изобщо да се махнете от Гленкоа и да напуснете Йейн Макбрайд, преди да са минали година и един ден?

„Само сто петдесет и три пъти за изминалите десет дни.“

— Има ли причина, поради която трябва да го сторя?

Чарлз ритна замръзналата земя с върха на ботуша си.

— Гленкоа просто не е място за една учителка, при това англичанка. Шотландия не е Англия. Зимите тук са… нездравословни.

Лийън присви очи. Чарлз правеше опит да й даде някаква информация, без да й го казва направо. Реши, че това може да се обясни по два начина: или е някакъв вид завоалирано предложение, или начин да я предупреди за предстоящо нещастие.

— Нездравословни, опасни или смъртоносни? — попита тя.

— Кой знае. Може би и трите.

— Искаш да кажеш, че положението е несигурно, така ли?

— Всички са наясно, че Алистър Макдоналд си е спечелил доста врагове както в Лондон, така и в Единбург. Те са особено недоволни от неохотата, с която е изпълнил дълга си през януари. Някои хора смятат, че трябва да му се даде урок. Един от тях е началникът на протокола на Уйлям, сър Джон Далримпъл.

Лийън нямаше понятие от политиката и от политиците на седемнадесети век, но имената щяха да помогнат да принуди Йейн да изслуша обвиненията й срещу Робърт Кембъл.

— Далримпъл ли?

— Човек трудно може да си представи, че държавният секретар за Шотландия може да се съгласи да предизвика допълнителни проблеми в този и без това неспокоен район, но не кой да е, а херцогът на Бридълбейн го притиска. Джон Кембъл е амбициозен, а шотландската хазна е в окаяно състояние. Дори обикновените хора знаят, че едно допълнително облагане с данъци би било немислимо в този момент…

Лийън вече започваше да си дава сметка за нещата.

Икономиката и проблемите, свързани с националния дълг не бяха нещо ново за нея. Нито пък данъчното облагане. Това бяха основните неща, които занимаваха и американците.

— Един бунтовник като старейшината не допринася за реда в икономиката на Шотландия. Само я обърква още повече — продължи Чарлз. — Алистър трябва да разбере, че търпението на крал Уйлям спрямо шотландските старейшини се изчерпва. В противен случай едва ли кралят би насрочил запасната повинност в това отвратително време на годината.

Разчитайки на неговата разпаленост, Лийън изпърха с мигли.

— И?

— И, макар че английското дворянство не подкрепя идеята, всички в правителството смятат, че настроенията сред бунтовническите сили трябва да бъдат овладени в зародиш — довърши той на един дъх.

„Значи са въртели, сукали и пак са допрели до този виторог овен, който първо е бил у Джон Макдоналд, а сега е у Парлан.“

— Ти откъде знаеш толкова много неща? Да не би да се интересуваш от политиката? — запита го лукаво тя.

— Не. Професионален военен съм и харесвам професията си. Вторият ми братовчед лейтенант полковник Хамилтън от форт Уйлям в Инвърлоки следи политиката на краля и действията на правителството. Той се стреми към по-висок пост. Въпреки че трябва доста вода да изтече, докато настигне в това отношение Робърт Дънкансън, главнокомандващия на форта.

Тръпката, която премина по гърба на Лийън, нямаше нищо общо със студа. Причината беше информацията, която Чарлз й даде. Каквото и да се гласеше, беше много добре обмислено, изпипано отдалеч и забулено с тайна от най-високо място.

Когато пристигна в Гленкоа, чу Алистър да говори за форт Уйлям и за задължението си към краля. Той е подписал присъдата на хората си със закъснението си да се подчини на английския крал. Беше го направил, но не по начина, по който са очаквали от него.

Лийън си помисли за Йейн, за Сези и Парлан, за новородената Елизабет. За Алистър, жена му, синовете му и внучето ангелче, за експресивната Айзабел, току-що навлязла в радостите и в неволите на женствеността. За семействата, с които се беше запознала на каманахда, които и бяха предложили хляб и вино. За барда Мангус и дори за Бар, набедения гайдар на старейшината. Какво щеше да стане с тях?

Загърна наметката плътно около раменете си и погледът й проследи този на Чарлз. Разбра, че той всъщност не гледа навеса на понитата, а нещо зад него — едно петно в далечината, което Йейн й беше показал по време на пътешествието им. Наричаше се Сигналната скала и беше най-високата точка на Ан Тор.

— След колко време смяташ, че трябва да намеря начин да оставя Гленкоа зад себе си?

Чарлз прехапа долната си устна.

— Според мен възможно най-бързо, да кажем след последното ти представление на „Лешникотрошачката“.

„Седемдесет и два часа!“

Устата й пресъхна. Най-после това, което търсеше. Нещо повече от езика на жестовете и от намеците, изречени с половин уста. Нещо конкретно и почти прокоба.

— Предполагам, че не е възможно да бъдеш малко по-конкретен.

— Да съм малко по-конкретен, означава да бъда обявен за предател.

— Ясно.

Наистина й беше ясно, че той рискува на границата на възможното.

Дясната му ръка бавно се плъзна към дръжката на меча му. Чарлз поглади ножницата и потупа кожената връв, която придържаше ръкохватката.

— Мога ли да бъда сигурен, че ще се въздържите да споменете за нашия малък разговор пред когото и да било?

Стана й ясно, че Чарлз Хамилтън може да се превърне в най-големия й враг, ако въпросът допре до това, да си спасява кожата. Страхът, както и любовта понякога вършеха странни неща с хората: изкарваха на бял свит най-доброто и най-лошото у тях. Но Макдоналдови от Гленкоа я бяха посрещнали изключително сърдечно и гостоприемно. Подкрепиха я и се държаха много мило при създалите се обстоятелства. Децата, които учете през последната седмица, бяха толкова сладки. И още — никога не е била толкова близка с друга жена, както в момента със Сези, благодарение на помощта, която й беше оказала при раждането на Елизабет.

Ако се ръководеше от здравия разум, би трябвало да гледа отстрани и да не предприема нищо. Но нямаше да избяга. Дори инкрустираният със сапфири меч да беше в момента в ръцете й. Дори ако оставеше настрана всичките лични връзки, които беше създала през последните дни. Обичаше Йейн Макбрайд прекалено много, за да го остави да се натъкне сляпо на меча на Робърт Кембъл.

— Чарлз, не би ми минало и през ум да те издам пред някого.

Колко лесно се изплъзна лъжата от устата й.

Същата вечер по-влиятелните хора на Гленкоа и част от войниците на Робърт Кембъл се събраха в залата за празненства на голямата къща, за да гледат премиерата на „Лешникотрошачката“.

— Вие с Чарлз Хамилтън май станахте големи приятели напоследък — изрече със заговорнически тон Айзабел. Кипреше се пред голямото стоманено огледало в залата. Бяха отделили едно малко пространство за гримьорна пред входа. Вече всички бяха готови и чакаха на горния етаж, за да излязат на сцената. Изключение правеше червенокосата.

— Какви ги говориш, Айзабел? — възкликна Лийън, пристегна воала около гърдите си и го завърза отзад по много сложен начин.

— Дочух старейшината да казва на Парлан, че сте станали ужасно близки с ординареца на Робърт Кембъл, така било, като го няма Йейн, и други такива.

Значи поведението й е било обсъждано при закрити врата, помисли си Лийън. Трябваше да го очаква.

— Айзабел, до вдигането на завесите остават пет минути. Между другото, от теб излезе прекрасна Клара — каза Лийън със съвсем нормален глас и дооправи костюма на протежето си.

— Благодаря, но исках да ти кажа, че Чарлз…

— Смятам, че би било далеч по-полезно, ако беше употребила тази енергия, за да порепетираш малко танцовите стъпки, вместо да подслушваш тъпи клюки.

— Значи няма истина в тези клюки, така ли? Искам да кажа, че на твое място не бих обиждала така Йейн, въпреки че сте женени по договор и начинът, по който това стана, може би те притеснява донякъде. Дори и да имаш нужда малко да се поразтушиш, докато го няма, не можа ли да намериш, нещо по-добро от един „сазенах“ с червени дрехи?

Лийън я изгледа остро. Наистина използваше Чарлз Хамилтън, но не за това, за което намекваше Айзабел.

— Аз също съм „сазенах“, Айзабел.

— Не, вече не си. Не и в очите на клана. Ти си една от нас и се обзалагам, че който и да е мъж от Макдоналдови, би дал мило и драго да бъде на мястото на Йейн — продължи, тя невинно.

— Айзабел!

— Ами да, това е ясно като бял ден, госпожо. Да не би да не си забелязала как те зяпат? Как не. Бих направила челна стойка, само и само Нийл Макдоналд да ме погледне поне веднъж така, както гледа теб.

Лийън се засмя и прибра една немирна къдрица в кока на Айзабел. Сети се кой е Нийл Макдоналд — синът на ковача, здрав и жизнен момък с очи на поет и тяло на танцьор. Имаше силни мускули поради тежката физическа работа, която вършеше. Айзабел явно беше доста влюбена в шестнадесетгодишния младеж.

— Защо не се въоръжиш с малко търпение? Нийл ще дойде на колене при теб, преди да си разбрала как е станало.

— Мислиш ли?

— Убедена съм. Можеш да забравиш притесненията си относно мен и Чарлз. За нашия балет е необходима музика, малко по-различна от гайда. Той свири божествено на флейта. Така че Чарлз и жената на старейшината…

— Ни свирят музиката и това е всичко.

Лийън повече от всичко искаше да е така. Хората в Гленкоа бяха добродушни, но невероятно много се влияеха от впечатлението си от този или онзи. А и как ще се справи с тази сложна ситуация, без да влезе в конфликт с Алистър и неговите шотландски разбирания за гостоприемство? Предизвикателството беше голямо, точно както и при Йейн, но Лийън усещаше по някакъв необясним начин, че и двете си струват, каквато и да е цената.

— Хайде иди да кажеш на децата да слизат. Имаме много публика и искам да започнем шоуто, преди да се е отегчила.

— Много публика? Това да не е артистичен начин да кажеш, че къщата е пълна?

— Бързо схващаш.

— Няма да споря с теб. Не беше кой знае колко трудно за разшифроване. Къщата направо пращи по шевовете.

— Значи дните, които прекарахме в репетиции, дават резултат, а още дори не сме вдигнали завесата.

— Почакай само да я вдигнем. Ще видиш как ще се изненадат.

Айзабел се запъти да събере децата. Лийън едва беше свършила с упражненията си за разгряване, когато те се изсипаха от стълбата и затанцуваха около коленете й като ято кукли на конци. Изгаряха от нетърпение да започнат почти колкото нея.

Плесна с длани, за да привлече вниманието им.

— Шшт. Искам малко тишина. Всички да поемат дълбоко въздух през устата. Издишайте през носа. Сега по местата. Готови. Тръгваме.

Даде знак на изпълняващия ролята на сценичен работник да вдигне завесата, изработена от десетки метри кариран плат. Импровизираният оркестър започна да свири.

— Хайде — каза си тихо Лийън и излезе с танцова стъпка на сцената, която представляваше просто заградена част от залата.

Последваха я група дребни и гъвкави шотландчета и една ослепителна червенокоса Клара.

Обикновено сценичните светлини я ослепяваха и омекотяваха първия контакт е публиката. Този път можеше буквално да преброи главите в залата от първия ред до задната стена. Това, което видя в отблясъците на свещите и на факлите, когато случайно се извърна към стената, я изпълни с напрегнато вълнение.

Йейн! Единствено самодисциплината и желязната й тренираност й помогнаха да не обърка ритъма на танца.

Колко предизвикателен изглеждаше накривил кепето на красивата си глава и с характерната си полуусмивка. Колко често през последните единадесет дни беше мечтала да е до него. Колко хубаво беше, че вече е тук от плът и кръв, а не като мечта.

Изигра „Танца на цветята“ така, сякаш в стаята присъстваше само той, защото в момента останалите нямаха никакво значение. С грациозните движения на стройното си и гъвкаво тяло тя приветстваше завръщането на шотландеца от владенията му в Лох Ломонд в долината. Душата й беше отворена за музиката и за Йейн Макбрайд.

В края на балета, който постави на изпитание възможностите на малките със сложността си, публиката обсипа с овации Сливовата фея и цветната й свита. Лийън видя как Йейн си пробива път към нея през тълпата и почувства погледа му върху себе си. В този момент се обади гайдарят и обяви, че ще свири „Остриетата на войната“. За пръв път в професионалната си кариера Лийън почувства слабост в краката, когато встъпителните акорди на „Джили Чалиъм“ колебливо изпълниха помещението.

Как можа да забрави обещанието, което даде на Бар Макдоналд, чудеше се тя, докато децата се подреждаха във финална редица и нетърпеливо очакваха соловото изпълнение на учителката си.

От този момент нататък наблюдаваше ужасена и изненадана развитието на нещата.

На половината път до сцената Йейн извади меча си от ножницата.

Робърт Кембъл се обърна и с угрижена физиономия каза нещо на Алистър.

Алистър остави госта с червената дреха, извади собствения си меч и го положи в краката й.

Обзеха я паника и ужас, почти обезумя. Ако Йейн положи меча си напреко на неговия, съществуваше деветдесет и девет процента вероятност по време на танца „Остриетата на войната“ да се завърне в собственото си време. И колкото и идиотски да звучеше, тя не беше готова да го стори.

„Проклетият гайдар на Алистър!“

Лийън се престори, че не вижда как Йейн си пробива път към нея и зашари с очи по сцената. Погледът й падна върху Чарлз Хамилтън, седнал на не повече от два метра от нея. С повелително движение на ръката тя го подкани да предостави меча си — бързо.

Чарлз без колебание остави флейтата, стана и извади от ножницата меча си, който не блестеше с нищо особено. Бързо прекоси разстоянието помежду им и го постави напречно върху оръжието на Алистър. През тълпата премина ропот. Йейн застина на място. „Изражението на Чарлз по нищо не се различаваше от това на Силвестър, когато цапна в устата Туити Бърд“ — реши Лийън.

Ярост затъмни лицето на Йейн и тя се уплаши, че може да дойде на сцената и да я изведе оттам насила.

Лийън погледна първо шотландеца, после англичанина и отново шотландеца. Чак тогава осъзна, че е опозорила Йейн пред сънародниците му. Зарадва се, че Сези не можа да дойде на премиерата.

И още нещо, Робърт Кембъл се заклати с пиянска походка и започна да се оплаква от жените и от неуместните им реакции.

Йейн изстреля нещо гневно и осъдително на галски.

Алистър се намръщи и се обърна към него. Опитваше се да предотврати назряващия скандал.

Лийън предположи, че думите му са били команда, защото Йейн го удостои с една крива усмивка, отстъпи и прибра бавно меча си в ножницата.

Също толкова бавно тя застана в позиция между кръстосаните остриета на мечовете.

Капитан Робърт Кембъл отново зае мястото си.

Докато гайдата достигне кресчендо, Йейн се обърна, тръгна по пътеката и пресече сцената и без изобщо да й обърне внимание бързо излезе от помещението. Алистър го последва. Лийън стисна зъби и си заповяда да продължи. Танцувайки по посоката на часовниковата стрелка и обратно, в и вън от квадратите, образувани от мечовете, тя изпълни „Остриетата на войната“, въпреки че искаше само едно — да заплаче.

Глава тринадесета

— Доста късно се прибираш, красавице.

— А ти се върна три дни по-рано — каза Лийън.

Йейн седеше до огъня с гръб към вратата, прехвърлил крак върху подлакътника на креслото. Лийън погледна празната винена бутилка до огнището.

— Нито ден по-рано, отколкото е трябвало. Така мисля аз.

„Боже, колко приятен е гласът му“ — помисли си Лийън, въпреки че акцентът беше по-отчетлив, а думите излизаха леко завалени от изпитото вино.

— Защо се забави толкова в голямата къща?

— Останах, за да помогна на жената на старейшината да пооправи.

Тя свали наметката си и я остави на закачалката до неговото палто и до меча, небезизвестния меч, който й беше причинил толкова неприятности, помисли си и докосна с пръсти гравюрите по ефеса.

— Алистър ме придружи дотук. Желае да ти каже нещо и чака пред вратата.

— Покани го тогава. Не трябва да стои на студа.

Лийън даде знак на Алистър. Той прекрачи прага, затвори вратата след себе си, но остана близо до изхода.

— Тъжен е такъв ден, когато хора, които толкова се обичат и уважават като нас, Йейн, стигнат до задънена улица — изрече унило той.

— Да — отвърна Йейн, без да става.

Лийън разбра, че Йейн нарочно се държи студено с него. Какво ли се беше случило между тях отвън, докато танцуваше „Остриетата на войната“.

— Смятам, че раздорите не са от полза за клана — продължи Алистър.

— Не са.

— Затова и съм тук. Моля те да се присъединиш към ловната дружина утре сутринта.

— Ти си един досаден старейшина.

— И изкуфял, доколкото си спомням.

— Да. И си на един акъл с виторогия овен, дето Парлан беше решил да вземе на всяка цена от Джон.

Алистър хвърли бърз поглед към Лийън и й намигна.

— Виж какво, момко. Може да имаш право да ме наричаш дърт, досаден и изкуфял — готов съм да се съглася. Но не е честно да ме оприличаваш на безмозъчно парче говеждо, и то кембълово говеждо.

— Сигурно.

Раменете на Йейн се отпуснаха и Лийън усети как атмосферата в стаята се разведрява.

— Парлан ще дойде ли на лова? — попита Йейн.

— Допускаш ли, че няма да дойде?

— А Робърт Кембъл?

— О, не. Капитанът вече се бил разбрал с адютанта си да играят шах. Той и без това не може да понася студа. Мисля, че в Кембълови тече слаба кръв. Между другото, той нямал претенции за това, на чии територии ще ловуваме.

— Сега ми стана ясно — изрече Йейн, изправи се и се обърна към Алистър.

Гостът се усмихна и засука мустак.

— Доста мъдър си за твоите тридесет лета, Йейн Макбрайд.

— Имах възможно най-добрия учител, Алистър Макдоналд. Ще дойда с вас сутринта… за да наглеждам Парлан вместо Сези.

Лийън остана с мъглявото впечатление, че така нареченият лов ще бъде по-скоро конекрадство във владенията на Кембъл. И то под носа на самия Робърт Кембъл! Непоправимите членове на клана Макдоналд бяха по-нагли и смели от отряд морски пехотинци. С особено чувство за хумор — щяха да хранят Червенодрешковците със собствения им добитък.

— Ще ви оставя да се оправяте двамата с Парлан, макар че според мен той ще има коренно различно поведение, заради малката и всичко останало — каза Алистър и се обърна към Лийън.

— Утре сутринта жена ми ще сготви та-тис-ан-нийпс. Каза да идеш по обяд, за да ти даде една купа.

Лийън погледна към Йейн. Припомни си, че й беше разказал как Сези му е готвила та-тис-ан-нийпс.

— В него има ли месо?

— Струва ми се, че английското име на това ястие е картофи с ряпа — намеси се Йейн.

„Я! Нещо по-различно от овесената каша и содените питки“ — помисли си Лийън.

— Ако обичаш, кажи на жена си, че й благодаря и ще бъда при нея точно по обяд — каза тя с пресъхнала уста и си спомни за варените зеленчукови гарнитури, които неведнъж бе оставяла неизядени.

— Добре тогава, ще се видим на разсъмване, Йейн. Разбрахме се да се съберем тук.

Йейн кимна и Алистър бързо излезе от къщата.

— Искам да се извиня — обърна се бързо Йейн към нея.

Лийън премигна.

— За какво?

— За това, че не останах в голямата къща да изгледам докрай изпълнението ти.

— Няма нищо. Не си изпуснал кой знае какво — долови някаква измамна мекота в гласа му. Всъщност започваше с нея някаква хитра игра на котка и мишка. Не разбираше обаче защо.

— Ела да се стоплиш до огъня — каза той и й предложи собствения си стол. — Моля те, настоявам.

Лийън кимна и прекоси стаята, за да седне в креслото. То все още пазеше топлината на тялото му.

— Донесох ти подарък — изрече внезапно Йейн.

Преди да разбере за какво точно става дума, той бръкна в жилетката си и извади от вътрешния джоб пакетче, увито в бяла коприна и превързано със синя панделка.

Йейн дълго въртя пакетчето в ръцете си и накрая безцеремонно го постави в скута й.

— Какво е това?

— Едва ли ще разбереш, преди да го отвориш.

Лийън развърза панделката и разопакова пакетчето. В ръцете й се озова красива гравирана кутийка, подобна на кутиите за пудра. Отвори капачето и погледна тъмния прах, който се съдържаше вътре. За момент помисли, че е емфие, но усети миризмата и разбра, че греши.

— Канела?

— Сметнах, че ще ти е приятно да подправяш с нея чая си от време на време. Като бях в голямата къща, си спомних, че майка ми много обичаше да пие така чая си.

— Кутийката нейна ли беше?

— Да.

Лийън се трогна.

— Нямаше нужда.

— Достави ми удоволствие да го направя.

— Пътуването дълго ли беше?

— Доста дълго.

— Беше ли студено?

— Да. Студено, скучно и уморително.

— Какво става със западното крило на къщата ти?

— Изгоряло е до основите. Няма да могат да го построят пак до пролетта.

— Откри ли причината за пожара?

— Вероятно е станало случайно, както каза Робърт Кембъл.

— Чудя се…

— Да зарежем тези празни приказки, красавице. Искам да обсъдя с теб нещо много по-важно — прекъсна я той с нетърпящ възражение глас. — Най-общо казано, искам да те помоля да стоиш настрана от адютанта на Робърт Кембъл.

Лийън не се изненада от грубата му заповед и не посмя да го погледне в очите. Не беше моментът да го омайва с приказки. Не и пред лицето на типично мъжката арогантност.

— Боя се, че не мога да изпълня молбата ти.

Той вдигна вежди.

— Не можеш? Или не искаш? Необходимо ли е да ти напомням, че е твой дълг да изпълняваш желанията ми?

— Така ли?

Погледна я внимателно. Отговорът й предизвика неочакван ефект. Тя също се вгледа внимателно в него. Нервираше се, а тя не знаеше точно защо.

— Ако не се чувстваш обвързана с дълг, честта няма ли значение за теб? — изрече рязко.

— Имам собствени разбирания за чест. Явно ти няма да ги разбереш, но това е положението. Тук стават разни неща, за които никой, освен мен, изглежда не го е грижа.

Не се беше правила напразно на Джесика Флетчър, Шерлок Холмс и Агата Кристи едновременно, докато Йейн го нямаше.

— Нали ти е ясно, че той не те обича? — каза миролюбиво Йейн, прекалено миролюбиво.

— Кой? — попита напълно объркана Лийън.

— Адютантът на Робърт Кембъл. Онзи с флейтата, дето не те изпускаше от поглед, докато танцуваше. Той иска да те прелъсти. Казаха ми, че проявяваш определен интерес към него, а това не ми харесва — замълча, сякаш внимателно подбираше думите си. — Възможно ли е да го правиш, защото не пожелах да те взема със себе си?

— Някой ти е наговорил куп глупости — каза Лийън и затвори очи.

Болеше я от несправедливото обвинение. Болка, неочаквано силна и почти непоносима.

— Не съм сляп, Лийън. Адютантът на Кембъл едва не си счупи врата от бързане да сложи меча си в краката ти.

— Не говори абсурдни неща. Чарлз няма врат — измърмори неуверено Лийън, неспособна да повярва на ушите си.

Йейн продължи, все едно че не беше казала нищо.

— Ако това не ти е достатъчно, Алистър сметна за необходимо да поговори с мен след балета. Робърт Кембъл му се оплакал, че оплиташ в мрежите си адютанта му, защото нещата между нас не вървели добре. Досещаш ли се какво има предвид Алистър, като казва, че не ни вървят нещата?

Значи Робърт Кембъл беше усетил! И я беше надхитрил, причинявайки й неприятности с измислени обвинения, за да й покаже, че не е за подценяване. Стените на стаята сякаш се наклониха към нея и миризмата на торф почти я задуши. Изкашля се, но това не и помогна много.

Лийън извика на помощ гордостта си и изрече твърдо:

— Адютантът на Робърт Кембъл не е мой тип. Чарлз Хамилтън няма врат.

Йейн се намръщи.

— Няма врат ли?

— Точно така. Абсолютно никакъв врат. Прилича на костенурка.

— Вратът на един мъж едва ли е най-важното нещо — отвърна уклончиво Йейн.

Не можеше да му обясни моралната дилема, пред която се намираше, философски погледнато, знаеше, че не трябва да се намесва, но върху нея упражняваха влияние сили, неподлежащи на контрол, и я принуждаваха да действа.

— Не съм неискрена с теб и не го правя от неблагодарност. За това, което съм сторила, има основателна причина. По-точно за това, което явно всички си мислят, че съм сторила.

— И каква е тази причина?

Лийън се надигна и постави кутийката с канела в дланта на Йейн. Той не оказа съпротива.

— Политика.

Йейн се разсмя. Звукът не беше особено приятен.

— Какво разбира от политика една учителка, още повече жена? — захвърли небрежно кутийката на леглото.

Лийън се завъртя на пети и изрече твърдо:

— Махам се оттук.

Прекоси стаята, грабна наметката си от закачалката и я метна на раменете си.

— Не можеш да избягаш от това, което ти казах — изрече просто Йейн.

Твърдо решена да напусне стаята, Лийън се насочи към вратата и я отвори. Гласът й не беше по-топъл от въздуха навън, когато каза:

— Не бягам. Много добре знаеш, че откакто съм пристигнала в Гленкоа, не съм избягала от нищо. Не възнамерявам да постъпя по различен начин и този път. Но е пределно ясно, че не си в подходящо настроение, за да ме изслушаш, така че няма да си губя времето. Лийън почувства острия поглед на Йейн, забит в гърба й. Изправи рамене.

— Къде възнамеряваш да отидеш, красавице?

Предпочете да не му отговори.

Беше й страшно неприятно да се кара с Йейн, но въпреки това чувстваше, че съдбата й е отредила по-важна роля от тази да танцува в Гленкоа. Не знаеше дали може да поправи миналите грешки, но няма да позволи на Йейн да я спре поне да опита. Очевидно щеше да се сблъска лице в лице със съдбата си тук, в Шотландия, а не на сцената. И нямаше да капитулира пред Робърт Кембъл.

Йейн я сграбчи за ръката, обърна я към себе си и затръшна вратата. Дори не беше чула как е прекосил стаята.

— Попитах те къде отиваш, Лийън.

Направи фаталната грешка да го погледне в очите.

— Повече няма да те безпокоя, така че нищо не ми пречи да отида в голямата къща и да се опитам да влея малко здрав разум поне в главата на Алистър… Трябва да извадя всичко на бял свят, преди да е станало късно — изрече бързо и се облегна на вратата.

— Да не си полудяла?

— Моля?

— Казах, че си полудяла.

— Йейн, не виждаш ли, че тук се пече нещо?

— Пече ли?

— Нещо ще стане.

— Какво се опитваш да ми кажеш, красавице?

— Че в Лондон са замислили нещо. Началникът на протокола и херцогът на Бридълбейн. Нещо повече, смятам, че самият крал Уйлям е замесен. Решила съм твърдо да стигна до дъното на тази мръсотия, дори това да се окаже последното нещо, което ще направя в живота си. Ако можех да склоня глава и да изпълнявам всяка твоя прищявка само като щракнеш с пръсти, щях да го направя. Но не мога. Възпитана съм да бъда независима и да отговарям за себе си, да използвам пълноценно дадения ми от Господ мозък. Но не съм неблагодарна. Не ми е приятно да ме обвиняват несправедливо — нито Кембъл, нито Алистър… нито ти.

— Ох, мислех, че Сези е опърничава! Тя е цвете пред теб.

— Като спомена Сези, смятам, че не би било зле да говориш с Парлан във връзка с присъствието на Робърт Кембъл тук. Един от вас, големите и силни мъже, трябва да помисли как да изведе нея и бебето от Гленкоа — препоръча Лийън.

— Да не би да си вражалица?

— Знаеш ли, не е лесно да се спори с теб при положение, че не разбирам как ме наричаш.

— Никак не те наричам. Питам дали случайно не виждаш в бъдещето.

По дяволите, помисли си Лийън. Защо не се беше сетила досега? Робърт Кембъл и езикът на жестовете му нямаха нищо общо, нито Чарлз Хамилтън и неговите съвети. Дори английските наемници не бяха това, които й причиняваха това безпокойство, а един пасаж от книга, на който беше попаднала по време на проучванията си за постановката с модернизирани шотландски танци. Дълбоко в подсъзнанието й се беше запазило нещо, свързано с Гленкоа. Но колкото и да напрягаше мисълта си, не можеше да си спомни нищо друго, освен една многоцветна картина от книга, която беше взела от огромния рафт в кварталната библиотека.

— Жалко, че не съм — отговори тя с вперен в далечината поглед. — Виж, Йейн, целият проблем е точно в това. Аз не виждам в бъдещето, а в миналото.

Напрегнатостта й се предаде и на него. За една учителка, привикнала към спокойствието и закрилата на класната стая напоследък се беше сблъскала с доста неща — реши той. Но само би утежнил положението, ако й обясни, че веднъж вече беше предизвикал Робърт Кембъл и Алистър му забрани да ходи в голямата къща до края на престоя му.

Йейн се поколеба. След това лицето му се изопна. Лийън не можеше да разбере. Може би никога нямаше да може. Явно не трябва да иска толкова много от една „сазенах“. Но поне трябва да опита. Беше му необходимо време, за да осъзнае това, което тя му казва, защото присъствието на Робърт Кембъл го притесняваше точно толкова, колкото и нея. Докато се връщаше от Лох Ломонд, се надяваше войниците да са си отишли. Може би утрешният улов ще им осигури достатъчно провизии, за да си тръгнат. Ако това не стане, той трябва да се скара с Алистър по повод на подозренията им, а не Лийън.

— Старейшината е корав човек, но ако нахълташ в дома му и обвиниш неговия гост в измама и политически интриги, това може да е последното нещо, което ще направиш, през живота си — предупреди я мрачно той.

— Не вярвам, че просто така ще стоиш настрана и ще оставиш Робърт Кембъл да извърши всички злини, които си е наумил, на приятелите и на семейството ти.

В очите й се четяха решителност и непокорство. Ако не успее да го убеди да действа, ще направи нещо извънредно, дори да й се наложи да демонстрира явно неуважение към Алистър Макдоналд и да се скара с него. Тя не знаеше каква е цената за неподчинение на шотландски старейшина, но Йейн знаеше. Беше виждал как заради много по-незначителни неща от това, което тя смяташе да извърши, хвръкват глави на хора и кръвта им се стича по земята.

— Опитах се да ти обясня традициите на кръвното братство и на настойничеството, както и ненарушимите правила на шотландското гостоприемство. Но думите ми явно са влизали от едното ти ухо и са излизали от другото.

Лийън знаеше, че Йейн може да бъде и мил, но сега в никакъв случай не беше такъв. Пръстите му държаха ръката й в желязна хватка.

— Правиш голяма грешка, Йейн.

— Не, красавице. Опитвам се да те предпазя ти да не направиш грешка. Не мога да ти позволя да предизвикаш Алистър. Наказанието за проява на неуважение е прекалено жестоко.

Словесният им сблъсък беше последван от напрегната тишина.

— Не можеш да ме спреш — отсече тя най-накрая.

Тишината отново ги обви в лепкавата си мрежа.

— Така ли мислиш?

Изражението не съответстваше на спокойния му тон.

— Единствено с груба сила — каза тя и вирна брадичка.

— Ако се наложи, ще употребя и сила.

Лийън не се впечатли от заплахата.

— Моля те, пусни ме да си ходя, Йейн. Ръката ме боли.

Той разхлаби малко хватката, но не я пусна.

— Искам да те пусна. Знаеш как да се справяш с мен, красавице — изрече с треперещ глас. — Не мисля, че си го сторила, за да ме направиш смешен, но те ревнувам от адютанта на Робърт Кембъл и от времето, през което несъмнено е бил в твоята компания, докато ме нямаше. Да не би да мислиш, че ще поощрявам неговите чувства?

Лийън долови нотка на собственическо чувство в гласа му. Неочакваната и странна промяна в настроението му я обезпокои повече от досегашния му гняв.

— Но аз не съм имала нищо с Чарлз Хамилтън.

— Не се прави на невинна.

— Кълна се, казвам ти истината.

Погледът му се спря на устните й. Йейн възкликна:

— Ох, красавице. Знаеш ли какво правиш с мен, като ме гледаш с тези омайни очи? Коленете ми омекват.

Това ли е мъжът, който се изправи пред сто и двадесет войници и се осмели съвсем сам да предизвика главатаря им? Невъзможно!

Лийън отвори широко очи.

— Изкушавам се да те компрометирам веднъж завинаги с надеждата, че това поне малко ще охлади лавата, която бушува в мен.

Пусна ръката й, но я прегърна със сила, която граничеше с жестокост.

— А защо не го направиш? — предизвика го Лийън, учудена от неочаквания обрат в караницата им.

— Ти пределно ясно показа отношението си към брачния договор, както и зеленчуковите си предпочитания. Не искам да проваля шансовете ти да напуснеш Гленкоа след година и един ден.

— Какво ти става? Какво е сторила първата ти жена, че така се вълнуваше?

Йейн се напрегна.

— Имаш някакви предубеждения, красавице.

Лийън видя в очите му смесица от вина и тъга, от болка и гняв и разбра защо е така. Караше го да изпитва чувства против волята си и това не му харесваше.

И без това се беше забъркала в достатъчно неприятности, затова реши да продължи темата.

— При всяко споменаване на първата ти жена в очите ти пламват противоречиви чувства. Всеки път, когато мисля, че се приближаваме към нещо повече от приятелството, ти се отдръпваш от мен. Същото е и с твоята галантност. Да не би от кавалерство да искаш да ме държиш на разстояние?

— Не — отрече твърдо той.

— Плаша ли те?

Йейн я погледна.

— Плаша те. Защо?

— Никога не съм виждал жена, която да знае кога сама да си отиде.

— До днес.

— Да. Да. И пак да!

Лийън го обичаше въпреки различията, предопределени от различните времена, в които живееха, въпреки отчаяното положение, в което се намираха, и въпреки несигурността на връзката им. Усмихна се.

Той веднага омекна.

— Лийън, не знаеш ли, че когато се усмихнеш на някой мъж, това означава откровена покана?

Гневът му премина в раздразнение.

Усмивката й стана по-широка. С внезапен порив тя премина пространството помежду им и устните й намериха неговите.

Почувства изумлението му.

— По дяволите, ти наистина ме предизвикваш, красавице!

Лийън обгърна врата му с ръце.

— Ами сега?

Неспособна да устои на непреодолимото привличане, тя потърси бавно и нежно устните му. Имаха вкус на тежко червено вино и бяха топли и пълни с желание.

— Ох, да, фантастично предизвикателство. Не мога да се боря със себе си. Ти рушиш самоконтрола ми — изтръгна се от него вик.

Зърната на гърдите й се втвърдиха и той ги усети под материята на дрехите й. Знаеше, че е усетил. Видя изненадания му поглед, а след това и чистото му и неподправено удоволствие.

— Защо не ме целуваш? — промълви тя.

— Не трябва — възпротиви се с потъмнели от желание очи. — Великият Томас целунал прекрасната кралица на елфите и бил загубен за света на хората — изрецитира Йейн.

— За година и един ден ли?

— За повече.

Лийън се почувства силна. Почувства се безотговорна. Почувства се пълноценна в неговите ръце.

— Аз не съм твоята „кралица на елфите“, Йейн. Аз съм най-обикновена жена от плът и кръв. — „Американска жена.“

— Не съм съвсем сигурен, красавице. Май си ме омагьосала. Мислех, че ще умра от копнеж по теб, докато бях в къщата на Лох Ломонд.

Лийън знаеше, че трябва да се вземе в ръце, но не можеше. Вместо това продължи да го целува, настойчиво изисквайки подходяща реакция.

— Лийън… — изрече той и се отдръпна, за да я погледне в очите.

— Йейн… — отвърна му тя с изгарящ от желание глас.

— Това не е в твой интерес.

— Не е в мой интерес и да не съм с теб, така че не се притеснявай.

Неспособен да издържи повече на изкушението, той наведе глава и намери устните й. Езикът му погали зъбите й и той я повдигна.

— Няма ли да си затвориш очите, красавице?

Тя поклати глава.

— Искам да се наслаждавам на лицето ти. То ме… опиянява.

Беше чакал толкова дълго. Прекалено дълго, като се има предвид каква невероятна жена е Лийън. Вече не можеше да се спре. Нуждата му от нея измести вината, която изпитваше спрямо първата си съпруга. Успешно беше потиснал това чувство и то вече не го гнетеше. Дори не беше допускал, че това е възможно. Наистина беше омагьосан от неизмеримата чувственост на Лийън и забрави какви бяха намеренията му. Тя присъстваше във всяка секунда от живота му, обсебваше сънищата му, като разрушаваше малко по малко бариерата на старата вина, която ги разделяше.

Да я направи своя съпруга беше най-голямата му мечта.

Йейн я притисна по-силно. Явно беше много възбуден.

Пулсът й се ускори главозамайващо. Учуди се колко бързо той събуди страстта й. Беше решила твърдо да признае истината, цялата истина за себе си, преди между тях да се създаде някаква физическа близост. Колкото и невероятно да прозвучи, трябваше да му каже, че е пътешественичка във времето и идва от Америка на двадесети век.

В момента обаче не можеше да разсъждава логично и хладнокръвно, за да му обясни. Нямаше място за колебание. Усещаше само сладкото желание, което пулсираше в цялото й същество.

Обичаше Йейн Макбрайд и това беше достатъчно, за да оправдае крачката, която щяха да направят, помисли си Лийън, докато измъкваше ризата му от колана на шотландската пола. Платоничната им връзка не само че беше фарс, но и прекалено дълго пречеше на нормалното им общуване.

Не си размениха любовни думи, но телата им говореха на универсалния език на близостта, на любовта, на нуждата от любов.

Той се приведе леко и целуна жадно стройната й гола шия. Тя внимателно се нагоди към ласките му. Възпря го чак когато усети пръстите му върху иглата от слонова кост, която крепеше наметката на раменете й.

— Спри, Йейн.

— Сега ли, красавице? — прошепна той. — Как можеш да искаш това от мен?

— Не ме разбирай погрешно. Искам само да се обърнеш с гръб, докато се съблека.

Той прие молбата й като израз на срамежливост и я пусна. Всъщност тя не искаше да му покаже облеклото си и преди всичко еластичния клин и неоновата тениска с надпис „Спасете китовете“. Те можеха да предизвикат въпроси, а това беше последното нещо, което се вместваше в плановете й за момента.

Съблече дрехите си, сгъна ги прилежно и ги прибра в сандъка на Йейн заедно с подаръка. След това скочи в четиристенното легло и се зарови в планината от кожи и одеяла. Въздъхна при усещането за уют, което създаваха.

— Красавице?

— Нотка на нетърпение ли долавям в гласа ти, Йейн Макбрайд?

— Щом питаш, ще ти кажа, че изгарям от нетърпение.

Лийън се усмихна. Откровеността на Йейн беше част от неотразимия му чар.

— Можеш да се обърнеш, готова съм.

Йейн се извърна бавно. Погледът му премина жадно по водопада от къдрици, падащи на вълни по голите й рамене, след това по лицето й.

— Наистина ли? — попита той и очите му се спряха на одеялата, които покриваха гърдите й.

— Да.

— И няма да размислиш?

— Изключено — изрече тя решително.

— Това е добре, защото се боя, че вече не мога да уважа ничии колебания — нито мои, нито твои.

Лийън отхвърли завивките и протегна ръце към него.

— Съгласна съм.

Йейн за момент остана като прикован на мястото си, загледан с нескрито обожание в стегнатите й, идеално закръглени гърди. След това трескаво, сякаш се страхуваше, че тя може да изчезне, отиде до огнището, взе креслото и го отнесе до вратата, за да я залости.

— Тази нощ нямам никакво намерение да се занимавам с неканени гости — изрече решително той и съблече ризата си. След това свали ботушите и чорапите. Непреднамереният му стриптийз завърши с черно-бялата пола, която последна падна върху купчината на пода.

— Значи това носи един истински шотландец под полата си. Винаги ми е било интересно — изрече Лийън със закачлива усмивка.

— Намираш ли го за смешно? — намигна й Йейн, докато сваляше прилепналите до тялото му къси панталони, за да открие голата си мъжественост.

— Едва ли — отвърна тя и го огледа без всякакво притеснение.

— Да, и пак да. Точно така трябва да бъде.

Йейн се пъхна под завивките и притисна до бедрото й разгорещения си „едва ли“.

— Без да се шегувам, имай предвид, че това, с което се захващаме, е много сериозно, красавице — гласът му беше нежен и спокоен, изпълнен със загриженост за нея и за значимостта на стъпката, която предприемаха. — Не обещавам, че няма да има последици — продължи той и прокара бавно пръст по вътрешната страна на ръката й.

Лийън го накара да замълчи с една дълга целувка.

Нямаше намерение да подлага на изтезание съвестта си заради намерението си да му се отдаде. Беше зряла жена и знаеше какво върши. Познаваше и последиците. Сигурна беше, че е дълбоко и непоправимо влюбена в този мъж и че сексуалното им единение е здравословно, естествено и прекрасно нещо.

Йейн зарови пръсти в косата й, след което се приведе и жадно обходи с устни пространството между гърдите й. Клепачите му, подобно на крила, погалиха зърната на гърдите и събудиха импулси, които бързо достигнаха до точката, където се съединяваха бедрата й. Йейн дълбоко въздъхна.

— Много хубаво миришеш, красавице.

— И ти.

Той вдигна вежди при този комплимент.

— Мириша на мъж.

— Точно това имам предвид.

— Разкошна си, красавице.

— И ти.

— Да разбирам ли, че ние двамата сме изключителна двойка.

— Дори повече, отколкото мислиш.

— Мисля, че много приказваме. Ще имаме на разположение цялото време на света — след това.

„Искрено се надявам“, помисли си Лийън за своя изненада. Мислите й все по-рядко и все по-рядко се връщаха към нейния свят и в същото време все повече и повече се приспособяваше към света на Йейн.

„Как ще свърши всичко това?“

Знаеше отговора поне за тази нощ. В това време Йейн по-скоро засмука, отколкото ухапа леко, чувствената област зад ухото й по пътя към шията и оттам към ключицата. Продължи, описвайки зигзаг през гърдите. Подразни с език първо единия розов кръг, след това и другия, за да стигне до върховете, където бе най-настойчив.

— Възбуждаш ли ме, Йейн?

Той я погледна със сините си, изгарящи от страст очи.

— Това, което правя, те възбужда, така ли?

— Несъмнено — каза тя и описа с нежен допир кръгове по широките му рамене.

Изненада я това, че мускулите му са толкова твърди, а кожата, която ги покрива — така копринено гладка.

— Помагам ти да се подготвиш за…

— Повече от подготвена съм — заяви бездиханна Лийън и под въздействието на неимоверното си желание се надигна на колене и го събори по гръб. След това се плъзна надолу и обхвана с крака ханша му. Всякаква логика, разум и преструвки се изпариха през прозореца, щом бавно вкара в себе си неговата мъжественост.

Той прошепна нещо на галски, което тя сметна за магия, предизвикваща внезапен огън, защото в същия момент цялото й съзнание избухна в пламъци. Не можеше да мисли. Не можеше и да се колебае. Можеше само да чувства, да чувства и да чувства.

— Аах, красавице… кой спомена за нетърпение? — прошепна той и пое дълбоко въздух.

Извъртя се, прикова с мускулестото си тяло нейното към леглото и довърши с поредица от уверени тласъци това, което тя беше започнала.

Сливането им беше трескаво, диво, примитивно. И необходимо. О, толкова невероятно необходимо, помисли си Лийън, когато зажадняла се гмурна в басейна на удовлетворението.

Лийън остана будна, размишлявайки за какво ли не, дълго след като Йейн потъна в прегръдките на съня, положил тъмнорусата си глава на гърдите й и обгърнал кръста й с ръка. Тя сравняваше агонията с екстаза. Удивляваше се на уважението, което беше проявил към нея и към шотландските правила на брачния договор, за да я предпази от забременяване по най-стария известен на мъжете начин. Но най-дълго обмисля вероятните намерения на войниците в Гленкоа.

Заровила пръсти във влажната му коса, Лийън потъна във владенията на съня чак след полунощ. Намерението на Робърт Кембъл да причини нещастие на тези, които обичаше, не излизаше от главата й.

Глава четиринадесета

Йейн се събуди внезапно. Поне тялото му се събуди. Мина време, преди да се събудят и очите му. Имаше чувството, че клепачите му са от олово. Премигна и фокусира празната винена бутилка. Вкусът в устата му беше такъв, сякаш е изял кило непрана вълна, но главата му беше бистра, а ръцете пълни — в прегръдките му лежеше жена, за която всеки мъж можеше само да мечтае — неговата съпруга.

Лийън спеше дълбоко, облегнала гръб на гърдите му и притиснала дупе в слабините му. Йейн за момент се замисли дали да не я събуди с целувка и да продължи нататък, но в рамката на вратата видя, че зората е близо и ловната дружина няма да закъснее. Уговорката беше да се съберат преди изгрев-слънце.

Измъкна неохотно ръцете си под нея.

— Йейн? — обади се със сънен глас Лийън, без да отваря очи.

— Няма нищо, красавице, дремни още малко. Ще те събудя, когато заври чаят.

— Много хубаво ми звучи — измърмори тя и се сгуши в завивките, за да компенсира загубата на неговата топлина.

Йейн нагласи еленовите кожи и вълнените завивки по-плътно около стройното й тяло, претърколи се настрана и стана от леглото. Кожата му настръхна и отиде до огнището, за да съживи покритите с пепел въглени. Скоро огънят започна да излъчва уютна топлина. Изми лицето си с водата от легена и погледна към дрехите, които лежаха на купчина до леглото. Зарече се пред себе си, и то с чиста съвест, повече да не носи черно-белите карета. Разрови нещата си и откри късите си панталони. След като се пъхна в тях, облече ризата, а черно-бялата пола нави на стегнато руло.

Прекоси тихо стаята и отвори внимателно капака на сандъка. Дрехите на Лийън лежаха върху неговите. Посегна към тях с намерение да ги премести, но вниманието му беше привлечено от ръкава, който стърчеше от спретнатата купчина. Никога не беше виждал толкова ярък цвят.

Погледна тихо спящата на леглото му жена и отмести джемпъра, за да разгледа по-добре ризата с къси ръкави и без яка. Странно, помисли си, и прокара пръсти по изпъкналите букви. Никога не беше виждал такова нещо. Мина време, докато разчете буквите.

„Спасете китовете ли?“ — запита се тихо и сбърчи вежди. Опипа материята и заразглежда идеалния шев на ръкава. Що ли за мания е това, да пишеш по дрехите си? Припомни си една от историите, които Лийън беше разказала на празненството у Алистър — казваше се „Алената буква“.

Лийън изговори нещо насън и Йейн побърза да пъхне ризата под полата и бельото й. Извади полата си на яркозелени и ръждивокафяви карета, която беше донесъл от Лох Ломонд. Положи черно-бялата в сандъка и затвори капака му.

Прокара пръсти по шарената, дълга до коленете пола и я уви около кръста си. Чудеше се дали Лийън е изтъкала сама невижданата материя на ризата си и, ако е така, с какво ли я беше боядисала.

Все още удивен от видяното, направи чая и отново се приближи до леглото.

— Време е да ставаш, красавице. Ловната дружинка ще пристигне всеки момент.

Лийън се намръщи и се зарови още по-дълбоко в кожите. Покри и главата си.

— Още пет минутки.

Думите й не се чуха много ясно, но Йейн я разбра.

— Не. Нито минута повече, ако не искаш Алистър да ни завари в леглото.

Йейн пристъпи и седна.

Лийън отви главата си и му се усмихна.

— Ти вече си се облякъл?

— Да. Но няма да е задълго, ако продължаваш така да ме изкушаваш — ще забравя и лов, и всичко и ще се пъхна при теб под завивките.

— Ами хайде — подкани го тя с прелъстяващ глас.

Очите им се срещнаха и Йейн въздъхна.

— Невероятна палавница си.

— Когато открия нещо, което ми харесва, се вкопчвам в него с всички сили. Това е един от многото ми недостатъци.

Йейн не можа повече да сдържи ръцете си и я щипна по носа.

— Според мен това не е недостатък.

— Похот ли виждам на лицето ти, Йейн Макбрайд? — попита Лийън с широка усмивка.

Смигна й.

— Да. Нищо не искам повече от това да се пъхна при теб, но знаеш, че не мога. Обещал съм. Алистър разчита на мен.

— Разбирам — каза Лийън и наистина го разбираше.

Само до вчера би сметнала твърдението му за нещо друго. Но сега знаеше, че той просто има невероятно силен характер.

— Наистина ли?

Усмивката й изчезна.

— Да. Така мисля… поне се опитвам да разбера. Сигурно някоя и друга от вашите шотландски културни ценности се е преляла в главата на една низша „сазенах“.

Той не й отговори, въпреки че Лийън усети закачливото му настроение. Вместо това протегна ръка и погали косата, бузата и извивката на брадичката й, като че ли се опитваше да ги запази завинаги в сърцето си.

— Благодаря ти за изминалата нощ — каза той накрая и целуна основата на дланта й.

Тялото й отговори с приятна тръпка. Когато пусна ръката й, тя я притисна до сърцето си. Искаше да му каже, че миналата нощ беше такава, защото го обича. Че досега съзнателно е бягала от това, но дълбоко в себе си го е желала, че дори и в най-смелите си мечти не си е представяла, че ще открие човек като него, мъж, който така да й подхожда. С него живее пълноценно — нещо, което й е липсвало при предишните й връзки. Другите бързо изчезваха от живота й и тя така и не разбираше защо. Защо не им се обаждаше, когато я търсеха. Защо работеше до късни нощи през шест от общо седемте дни. Защо спираше да се вижда с тях в момента, когато нещата ставаха по-сериозни. Сега знаеше.

В живота й липсваше един основен елемент като от мозайка — пъзел, въпреки че досега не го е осъзнавала. И този важен елемент беше Йейн. Другите изглеждаха подходящи, но само той запълваше идеално картината.

Лийън отвори уста, за да излее сърцето си пред Йейн, но в този момент на вратата се почука и тя спря.

— Лийън? Йейн? Парлан не иска да ме остави сама, но не може и да пропусне лова, затова идвам при вас.

След приглушена размяна на реплики Сези се оплака:

— Не мога да отворя вратата, Парлан! Залостена е отвътре.

Последва безполезен ритник.

— Събуди се, Йейн. Вън е доста студено, а сестра ти е нервна още от ранни зори — оплака се Парлан.

— Сези май нещо не е в настроение — каза Лийън и се пресегна към сандъка.

— Да. Няма навика да посреща зората — потвърди Йейн и се засмя тихо. — Ще я задържа за малко отвън, докато се оправиш, въпреки че ако питат мен, предпочитам те гола, както си се родила.

Намекът му беше красноречив, както и възхитеният поглед.

— Твоят рожден костюм също не е лош — отговори Лийън с огънче в погледа.

— Рожден костюм? Наистина използваш думите по доста особен начин, красавице — изрече Йейн, преди да излезе от къщата.

Щом вратата се затвори зад него, Лийън се хвърли към сандъка и трескаво се облече. След това прокара пръсти през непослушните си къдрици. Не след дълго Йейн надникна през вратата.

— Готова ли си?

— Да.

Той въведе Сези и остави чекръка и вързопа с вълна, които носеше.

— Какво е това? — попита Лийън и завъртя с ръка колелото на чекръка.

— Донесох си работа — заяви Сези. — Помислих си, че щом Парлан не ме оставя на мира, може би ти ще ми помогнеш и ще чепкаш, докато преда.

— Женската работа никога не свършва — отбеляза Лийън.

— Така е. Парлан има нужда от нова риза, а същото се отнася и за Йейн.

Лийън си представи Йейн Макбрайд в риза, изтъкана и ушита от нея самата. Кланът Макдоналд щеше да го изгони от селището с присмеха си.

Почувства се неудобно при мисълта, че мъжът й може да се изложи по нейна вина. Запита се горчиво, като се изключи божественият секс, каква съпруга може да му бъде? Знаеше да води сметките в чековата си книжка, да проверява нивото на маслото в колата си и налягането в гумите, да борави с телефонен секретар, да пише на компютър, да води международни разговори и да разчита пътна карта. Можеше да ръководи танцовата си трупа и да живее собствения си живот, да поръчва да й донесат пица вкъщи и да минава на шофьорски тест. Но не беше кой знае каква домакиня. Не можеше да готви, да преде, да тъче или да сее. Не желаеше утрините й да минават в доене на кравите и в чистене на къщата. Освен това не знаеше нищо или почти нищо за шотландския етикет от седемнадесети век.

Всъщност Йейн по-лесно би се оправил в нейния свят, отколкото тя в неговия.

— И останалите са тук — каза Йейн и откъсна Лийън от невеселите й мисли. — Тръгвам, красавице. Грижи се за Сези и за малката ми племенница и не забравяй картофите с ряпа.

Лийън изприпка до вратата.

— Теб цял ден ли няма да те има?

— Не мога да ти кажа. Ако не се върна до свечеряване, утре следобед ще съм тук със сигурност. Оставих каната с чая да се топли на огъня…

Той й намигна и след това за нейна изненада се наведе и бързо я целуна по устните, преди да я остави в къщата със сестра си.

— Виж ти, имам чувството, че нещата между теб и Йейн вървят вече доста добре.

— Ако очакваш подробности, просто забрави — каза Лийън с невинна усмивка.

— Не ми трябват подробности. И сама мога да видя това, което ми е необходимо. Йейн е свалил вдовското си каре и казва на цял свят, че вече не е в траур.

Лийън почувства, че не й стига въздух. Значи това беше имал предвид, когато говореше за квадратите и чертите по полата си. Говорел е за цвета на каретата. За това, което те означават.

— Няма нужда да ми казваш, че не ти е говорил за първата си жена. Виждам, че пак изрекох нещо, без да помисля — каза Сези и остави Елизабет на леглото. Беше сложила ленена забрадка на главата си. Свали я, разтърси русата си коса и се наведе да целуне бебето по бузата. — Майка ти винаги го прави по абсолютно същия начин — каза тя на бебето. — Този навик е много проклет и имам твърдото намерение да не ти позволя да го усвоиш от мен, малката ми.

След това Сези разпови бебето и провери пелените.

— Все още е суха — изрече тя със задоволство.

— Защо е цялата тази загадъчност, Сези? Защо просто не продължиш и не ми разкажеш историята с първата жена на Йейн? Изнеси я най-сетне на бял свят — помоли Лийън.

— О, не мога да го направя! — отвърна през рамо Сези.

— Чакай малко. Не ми казвай. Нека се досетя сама. Това е работа на Йейн, така ли, е, той трябва да ми каже!

Лийън застана зад Сези и погледна Елизабет над рамото на майка й.

— Бети, не тръгвай по стъпките на майка си. Много е опасно. Не знам как досега никой не я е удушил с пълно право и с огромно удоволствие — каза Лийън. Сези намигна.

— И никога, никога не слушай вуйна си Лийън. Тя е прекалено заета със себе си.

— Вуйна си Лийън ли?

Сези пови отново бебето и го положи в ръцете на Лийън.

— А какво друго, ако не леля? Лийън погледна Елизабет.

— Не знам. Май не съм мислила по този въпрос.

Ще бъде ли все още в Гленкоа, когато Елизабет порасне достатъчно, за да говори, замисли се Лийън. Какво ще стане с кариерата й? Ами приятелите й там, у дома, в Северна Каролина, които сигурно вече се безпокоят за нея? Вероятно нравят какви ли не предположения.

В момента не може да мисли за всичко това, реши тя и залюля Елизабет в ръцете си. Ще действа като славната мис Скарлет О’Хара. Ще мисли по-късно. По-късно ще е много по-добре.

— Не съм виждала толкова красиво момиченце досега. И не мога да повярвам, че е пораснала толкова.

— Много й харесва млякото ми — заяви Сези. — Мога с гордост да заявя, че е здраво и красиво момиченце.

Елизабет сграбчи пръста на Лийън и го задържа в малката си ръка.

— Можеш пак да го кажеш — отбеляза Лийън.

— Всяко нещо с времето си. Донесох малко грутхим, за да закусим. Ако искаш, ще ми е приятно да го разделя с теб.

— Какво е това грутхим?

— Смес от масло и извара. Не си закусвала, нали?

— Малко по-късно може би — каза Лийън.

На менюто в Шотландия определено му липсваше разнообразието, на което е свикнала. Картофите с ряпа започваха да й се виждат все по-апетитни, въпреки че това, което наистина би желала, е четвърт литър къпинов сок и пълна купа с портокали на резенчета.

Лийън бръкна в джоба на сакото си, извади подаръка от Йейн и го подаде на Сези.

— Какво ще кажеш да си сипем по чаша чай с щипка канела?

Сези внимателно разгледа кутийката.

— Йейн ли ти я даде?

— Да. Надявам се, че нямаш нищо против — каза бързо тя.

— Не. Радвам се за теб. Постигнала си всичко, за което бих могла да мечтая, а и нещо повече.

— Не съм сигурна, че разбирам за какво говориш.

Сези сви устни и сведе очи към пода, преди да отговори.

— Предполагам ти е ясно, че знам, че не си учителка от онова училище в Англия, където Йейн ме изпрати, за да ме научат да бъда дама.

— Подозирах.

— Нито пък си бившата любовница на Парлан. Казват, че е красива. Ти също си хубава, но тя е руса.

— Защо тогава помогна за тази измама? Видях как гледаше от началото на редицата от посрещани на сватбата. Имам странното чувство, че можеше да пресечеш цялата история още в зародиш.

За пръв път в живота си Сези подбираше внимателно думите.

— Защото, Лийън от Грийн Гейбълс, за мен няма абсолютно никакво значение как и защо си дошла в Гленкоа. Ти си отговор на молитвите ми и това е единственото, което ме интересува.

— Не съм съвсем убедена, че те разбирам.

— Брат ми беше загубен, преди да дойдеш тук. Ти го намери и го върна обратно в света на живите.

— О, не знам за какво…

— Но аз знам — прекъсна я Сези. — Нямаш представа как се бях отчаяла за него през последните две години — изрече тя рязко и й подаде чаша чай.

Лийън отпи с наслада от напитката с ароматната подправка.

— Правиш доста по-добър чай от Йейн — отбеляза тя.

— Съмнявам се, че ще му е приятно, ако те чуе.

— У него има неща, които ми харесват далеч повече от рецептата му за чай.

Сези се усмихна разбиращо.

— Мога да кажа за Парлан същото.

Останалата част от утринта прекараха в женски разговори — нещо, което Лийън не беше нравила от смъртта на майка си. Докато говореха, Сези я учеше да чепка вълна.

След като почисти половината от сплъстените валма в торбата, която Сези донесе със себе си, Лийън реши да си отпочине от отегчителната работа.

— Мисля да мръдна до голямата къща и да видя какво става с обяда ни — каза тя и остави настрана едно дебело и кораво парче кожа, пълно с тръни и други боклуци. Отиде до вратата и взе наметката си.

Сези също стана от мястото си зад чекръка, протегна се и разтри кръста си.

— Това е идея. И аз бих се поразходила. Елизабет спи дълбоко. Предполагам, че до един час няма да се събуди.

— Мислиш ли, че ще й бъде добре тук сама?

— Още е много малка, за да се преметне през таблите на леглото. Нищо няма да й стане. Вашият дом се вижда от голямата къща, а ние няма да се бавим.

Лийън кимна.

Отправиха се към голямата къща мълчаливо, всяка с мислите си. Вървяха пеш през призрачната мъгла, която често споменаваха като синоним на Шотландия. Стигнаха входа и Лийън посегна да почука. Сези я спря с махване на ръката.

— Няма нужда. Жената на Алистър те очаква — каза тя.

Лийън отвори и се зарадва, че не е почукала. Чу познати гласове, които водеха оживен разговор. Завесата, приспособена да прикрива импровизирания гардероб и гримьорната по време на представлението, още беше на мястото си и закриваше по-голямата част от помещението. Скриваше и Лийън от погледите на тези, които бяха вътре.

Вдигна ръка, за да попречи на Сези да дръпне завесата, сложи пръст на устните си и посочи към ухото си.

— Слушай — оформи безгласно с устни, решила да подслуша разговора.

— Добре че повикаха жената на старейшината при болното дете, иначе щеше да е тук, когато пристигна куриерът от форт Уйлям с инструкциите от майор Дънкан — казваше Робърт Кембъл.

— Но ние сме тук вече почти две седмици! — възпротиви се Чарлз Хамилтън. — Макдоналдови бяха изключително гостоприемни към всички нас. Подслониха ни в собствените си домове, за бога! Как може майорът да иска от нас да изпълним заповедите му?

— От нас не се очаква да изпълним това със собствените си ръце. В посланието ясно и недвусмислено се казва, че лейтенант полковник Хамилтън ще ни изпрати подкрепления в пет часа сутринта на тринадесети. Той ще мине откъм Дяволската стълба и ти, уважаеми, ще имаш грижата да напалиш огън при Сигналната скала, за да насочиш нашите наемници.

— Няма да участвам в това! Предпочитам да си подпиша уволнението, отколкото да бъда замесен в тази мръсотия! — изсъска Чарлз.

Робърт Кембъл се огледа и Лийън и Сези се свиха в сянката зад завесата.

— Говори по-тихо, ако обичаш! — Кембъл отмести стола си встрани от масичката за шах и краката му изскърцаха по пода като нокти върху черна дъска. — Да не би да искаш да застанеш срещу своя крал, на страната на шайка крадци?

— Това не е нищо повече от кърваво и огнено писмо, написано, осмелявам се да заявя, от амбициозни политикани.

— Не можеш да отречеш, че старата лисица заслужава наказанието, което ще понесе.

— Да, но тези, които са под седемдесет, не го заслужават. Къде ви е моралът, капитан Кембъл?

— В случая нямаш избор! Заповедите са издадени от височайши особи. И ще ти бъда благодарен, ако нищо от това, което си казахме тук, не стигне до ушите на онази Макбрайд, под страх от моето огромно недоволство. Ясно ли е?

Сези внезапно побледня, хвана се за стомаха и бързо излезе навън. Лийън я последва.

Настигна я на половината път към къщата.

— Добре ли си?

— Струва ми се, че ще повърна — отвърна Сези.

— Добре, но не го прави тук. Ако не побързаме, може да ни видят. Ще ти помогна да стигнеш до къщата. После ще легнеш — Лийън я хвана под ръка.

— Ако не бях го чула със собствените си уши, никога нямаше да повярвам, Лийън. Разбираш ли какво са направили англичаните? Яли са на една маса с Алистър, ползвали са се от закрилата на хляба и солта и са изискали кървавото и огнено писмо срещу клана Макдоналд.

— Какво означава кърваво и огнено?

Сези се обърна и Лийън видя ужасения й поглед.

— Означава, че ще ни избият всичките! — от нежните й сини очи закапаха сълзи.

Лийън измърмори:

— Знаех си, че е нещо ужасно.

Влязоха в къщата, но Лийън не я свърташе на едно място. Крачеше из стаята и се чудеше какво би могла да направи, за да спре войниците. Мисълта й беше как най-успешно да опази Макдоналдови. Дори не й минаваше през ума, че и самата тя е в опасност.

Погледна към Сези, покрила очите си с ръце, просната на леглото до спящата Елизабет.

„Първо първите неща“ — каза си Лийън. Пристъпи към леглото, което допреди няколко часа делеше с Йейн.

— Сези, ти и бебето трябва да се махнете оттук.

— Какво? — изрече тя отсъстващо. — Няма ли да е по-добре да предупредим хората от клана?

— Вече помислих за това. Ти разсъждаваш като жена, Сези, не като мъж. Законите на шотландското гостоприемство повеляват Алистър да бъде информиран за кървавото и огнено писмо преди всички останали. Между другото, всички здрави и по-силни мъже като Йейн и Парлан са на лов. Ако кажем на останалите, може само да предизвикаме излишни изблици на гняв. Мисля, че ще е по-добре да изчакаме завръщането на ловната дружинка. По думите на Робърт Кембъл разполагаме с днешния и с утрешния ден, преди тук да се разтвори адът.

Сези седна на леглото.

— Вероятно си права, че Алистър трябва да бъде уведомен пръв.

— Знам, че съм права. Мисля, че трябва да те изпратя с бебето в Актриоктан.

Сези се намръщи.

— Защо в Актриоктан?

— Защото ще си съвсем близо до Мийл Мор и до северния изход на долината.

Лийън огледа критично дрехите на Сези, като че ли носеше сценичен костюм. Дългата й, карирана наметка, закопчана с голяма брошка на гърдите я обгръщаше от шията до петите. Реши, че няма да й е студено.

— Веднага щом те оставя там, ще се върна в къщата да чакам Йейн.

— Ами Парлан?

Лийън беше научила от Йейн доста за шотландския морален кодекс. Сега се опита да приложи познанията си, за да въздейства върху Сези посредством майчиния й инстинкт. Не й каза обаче, че има намерение да придума Мангус да я придружи до Лох Ломонд, където щеше да бъде съвсем далеч и в безопасност, каквото и да се случи тук.

В момента трябва да мислиш преди всичко за Елизабет. Твой дълг като родител е да се погрижиш за нейната безопасност.

— Но…

Отсъствието на Йейн подейства като катализатор на необходимостта й да прави нещо. Изрече непоколебимо:

— Парлан може да дойде при теб. По-късно.

— Така ли мислиш?

— Убедена съм.

Сези я попита с отнесен поглед:

— Йейн казвал ли ти е, че видях как войниците убиха майка ми и баща ми? Беше ужасно. Все още сънувам кошмари.

— Йейн ми каза, че почти никога не говориш за това — отвърна с подчертано съчувствие Лийън.

По бузата на Сези потече сълза. Тя я избърса с опакото на ръката си.

— Няма да рискувам живота на детето си и да го подлагам на безсмислена жестокост.

— Разбира се, че няма. Точно затова заминаваш за Актриоктан — Лийън подаде ръка на Сези и й помогна да се изправи. — Увий добре бебето, за да му е топло, а аз ще оседлая понито.

— Какъв късмет, че Йейн те остави тук.

— Добре, че Парлан те доведе, за да прекараш деня с мен.

— Защо Парлан не може да чете, та да му оставя бележка къде отиваме.

Лийън разбираше сантименталния й порив. Тя също би искала да остави бележка на Йейн.

— Не съм си представяла, че мога да го кажа, но май е по-добре, че не може да чете. Някой друг може да намери бележката преди него, и тогава злото ще излезе изпод камъка много по-рано, отколкото го очакваме.

Лийън не беше предвидила много неща, когато реши да пътуват за Актриоктан — необходимостта Сези да спира всеки половин час, а когато остана една четвърт от пътя до къщата на барда — и появата на хищници.

От проучванията си за Шотландия знаеше, че тук светлината често погажда номера на зрението, но не разчиташе само на очите си. Първият признак, че са преследвани, беше шумоленето в тъмните купчини от храсталаци, които ограждаха пътя. По-късно понито започна нервно да сумти, да върти очи и да тръска глава, когато се опитваше да го подкара нагоре по каменистия хълм. Третият признак беше киселата миризма, която вятърът довя.

Надявайки се да стигнат до Актриоктан, без да се наложи да плаши Сези, Лийън хвана здраво юздите и подкара понито в галоп. Във филмите хората винаги минаваха през водно пространство, за да объркат преследващите ги кучета. Реши, че си струва да пробва.

Спуснаха се по бреговете на някакво дере и след това се изкачиха от другата страна.

— Лийън! — обади се изненадана Сези. — Бедното животно дава всичко от себе си, а и носи на гърба си двоен товар. По устата му има пяна.

Лийън се изпоти, въпреки че й беше студено, и изрече по-грубо, отколкото възнамеряваше:

— Затваряй си устата, Сези!

Не беше припарвала до вълк, освен в зоопарка „Колумбия“ в Южна Каролина. И нямаше никакво желание тепърва да влиза в контакт с такива зверове.

Съдбата обаче беше решила друго.

Понито ставаше все по-нервно и изморено, затова Лийън реши да слезе и да повърви пред него.

— Какво правиш? — попита изумено Сези.

— Не съм свикнала да яздя. Боли ме кръста. Ще повървя малко — отвърна тя, опитвайки се да говори с нормален тон.

Преди да успее да хване поводите обаче, понито се изправи на задните си крака, скочи напред и отскубна юздите от ръцете й. Сези ужасена се изтърси на земята и отстъпи от животното.

— Нещо го подплаши — прошепна тя.

— Знам — отвърна Лийън и се опита отново да поеме контрола над животното. Но преди да успее да хване юздите, понито тръсна глава и побягна обратно по пътя към дома. Лийън се затича след него, но спря пред дерето и вдигна отчаяно ръце.

— По дяволите! По дяволите! ПО ДЯВОЛИТЕ!

— Какво ще правим сега? — попита Сези, и проследи с поглед бързо отдалечаващото се животно.

— Ще вървим. Не е чак толкова далеч.

Предположи, че вълците няма да минат през водата и ще се впуснат след понито. Може би това, което ги интересува, е то, а не те. Скоро обаче разбра, че е направила редица комични грешки. Само че в момента никак не й беше смешно. Вълците още не се виждаха, но присъствието им се усещаше. Чуваше как преминават рекичката. Явно ги наблюдаваха и изчакваха.

— Дай да понося малко бебето — предложи тя.

Смяташе, че ако стигнат до групата дървета малко по-нататък, ще успеят да избягат от вълците.

Сези й подаде детето и погледна през рамо към храсталаците.

— Те ловуват на глутници, нали знаеш — изрече просто.

Значи ги беше забелязала.

Сега Лийън виждаше, и то прекалено добре, просветващите им жълти очи.

Чуваше ръмженето на празните им стомаси. Усещаше с плътта си разкъсващото докосване на острите им като игли святкащи зъби.

В нейния свят вълците бяха безопасна рядкост. Беше мислила да организира нещо за спасяването им. Единственото, което я занимаваше в момента обаче, беше как да убие първия, който ги нападне.

Гърлено ръмжене наруши покоя на тихия следобед и Лийън си представи сивите сенки, които затягат обръча около тях.

— Сигурно са прекосили дерето — каза тя, опитвайки се да прикрие ужаса в гласа си.

— Боя се, че е така. Чуват се съвсем наблизо — отбеляза Сези.

— Не знаех, че ловуват посред бял ден.

— През зимата ги мъчи глад. Прави ги безразсъдни.

— Помислих, че понито ще ги заинтересува повече.

— Страх ме е, че са подушили Елизабет. А тя няма копита и остри зъби, за да се отбранява — изрече Сези с напрегнат глас.

Нервите на Лийън бяха опънати до краен предел. Притисна бебето към себе си. Майко мила, този път наистина беше загазила до уши с брилянтните си идеи! Тя ги забърка в тази каша и сега е нейно задължение да ги измъкне, защото, ако нещо се случи със Сези и Елизабет, щяха да лежат на съвестта й до гроб.

— Да, но няма да докопат детето! Нито пък теб. Освен ако могат да летят — заяви Лийън и погледна дърветата.

Стигнаха до гората и, въпреки че дърветата бяха високи, единствено те предлагаха закрила от вълците. Проблемът беше, че най-ниските клони са далеч от земята и до тях може да се стигне само с помощта на стълба.

„Няма значение“, реши Лийън и взе решение на секундата.

Спря под най-високото иглолистно и бързо пъхна заспалото бебе в ръцете на майка му.

— Там, откъдето идвам, има едни животни, наречени опосуми. Те са двуутробни и притежават уникалната способност да носят бебетата си в торба.

Свали наметката си и я измъкна изпод палтото, после направи от правоъгълното парче плат импровизиран сак. Завърза краищата му на здрав възел около врата на сащисаната си приятелка, положи Елизабет в него и за по-сигурно забоде пакета с иглата, подарена й от Йейн.

Накрая направи столче с ръцете си и заповяда:

— Хайде, Сези, направи се на опосум и се качвай. Качвай се!

— Но ти не можеш да останеш на зе…

— Не ги ли чуваш? По петите ни са. Нямаме време за спорове — изсъска Лийън през зъби. — Не е сега моментът да демонстрираш благородство. Качвай се, казах! По дяволите, чуваш ли какво ти казвам? Не ме карай да те хвана и да те хвърля горе.

Лийън я сграбчи за яката на палтото и я повлече към дървото, сякаш наистина се готвеше да изпълни заканата си.

Сези все още се колебаеше, отворила изумено уста.

— Извинявай, Сези — каза Лийън с тих до шепот глас и пусна палтото й. — Не знам какво ми стана. Аз съм заклета привърженичка на ненасилието… бях заклета привърженичка. Досега не съм посягала на човек през живота си.

— Взимала си уроци от брат ми, а той винаги ми е казвал, че отчаяните ситуации изискват отчаяни мерки — каза Сези с опрощаваща усмивка.

При споменаването на Йейн, Лийън подскочи.

— Моля те, Сези, направи го заради мен! — в гласа й имаше паника. — Не разбираш ли, че Йейн никога няма да ми прости, ако нещо се случи с теб или с бебето? А и аз не бих могла да живея след това.

Сези се почеса по бузата, бързо отстъпи и постави крака си на столчето, образувано от ръцете на Лийън.

— На три се хващаш за най-долния клон и се издърпваш нагоре. Готови, почвам. Едно, две, три. Нагоре… хайде… качвай се. Хващай!

Дървото леко се полюшна, като че ли през клоните му премина вятър.

— Готова съм! — каза Сези и прехвърли тежестта си от ръцете на Лийън върху дървото, покатери се и кацна като врабец върху сигурната опора на клона.

— Всичко е наред! — увери я Лийън, въпреки че и двете знаеха, че това не е истина. Две от тях можеха да оцелеят, сгушени на дървото. Третата…

— Лийън, вината не беше твоя. Искам да знаеш, че тръгнах с теб по собствено желание. Предпочитам да се изправя лице в лице срещу зверовете в гората, отколкото да остана в Гленкоа и да бъда посечена от наемниците на Арджил. Това е истината.

— Ценя откровеността ти — изрече тихо Лийън и се взря с присвити очи между дърветата. — Сега да спрем да говорим. Не трябва да издаваме местонахождението си.

„Като че ли това може да помогне с нещо“ — помисли си тя.

Чуваше вече тупкането на лапи по земята. Тихо тупкане. Зловещо и решително. Глутницата се насочваше право към тях. Представи си вълците като екип хладнокръвни убийци, попаднали на следа.

„Дръж се“ — заповяда си, след което потърси и намери един отчупен клон. Зае същата предизвикателна поза, която видя от Йейн, застанал пред войниците, когато пристигнаха в Гленкоа. Разкрачи се, хвана пръта като бухалка за бейзбол и зачака.

Краката й дори не успяха да изтръпнат в тази поза.

Първите три вълка излязоха от храстите и започнаха да пристъпват към дървото. След това застанаха на известно разстояние като стоманени статуи, преценявайки отдалеч жертвите си. Лийън предположи, че видът на човешко същество, размахващо кол пред муцуните им, ще ги накара да се откажат от намеренията си.

Но само за секунди.

Водачът на глутницата, един мускулест вълк с настръхнала козина, уверено се приближи към дърветата. Той оголи жълтеникавите си зъби, облиза носа си и отново спря. Изгледа я. Погледът му беше твърде интелигентен за див звяр.

Лийън навлажни устни. Чудеше се дали върколаците съществуват и извън филмите. Защото, ако съществуваха, този тук, с черната си физиономия и настръхналата сива козина, беше идеалният екземпляр.

Овладя бурята в себе си и го предупреди:

— Виж какво, господинчо, трябва да знаеш, че аз не съм малката Червена шапчица. Ако мислиш така, жестоко грешиш.

Вдигна заплашително тоягата, твърдо решила да не се изложи.

Вълкът изръмжа и отстъпи крачка назад, но Лийън реши, че се е стъписал повече от гласа й, отколкото от тоягата. Предположи, че, както всички диви животни, вълците също избягват хората при всеки удобен случай. Но сега беше зима и при този глад много се съмняваше, че глутницата би се отказала от лесната плячка при каквито и да било обстоятелства.

Лийън издържа да се прави на вятърна мелница с тоягата цели десет минути. Това вероятно се дължеше на отделения в резултат на страха адреналин в кръвта й. Но вълците станаха агресивни, навлязоха в гората и се приближиха до нея. Вече не ги спираха нито крясъците й, нито заплашителното размахване на тоягата.

Сези се надвеси от дървото:

— Хайде — изрече трескаво тя — дай ръка. Ще се опитам да те изтегля горе.

Лийън й отдели една секунда.

— Не говори глупости. Да не би да искаш да се изтърсиш с главата надолу от дървото? Тук си ми е много добре!

Искаше й се да е толкова смела, колкото се показваше. Възхити се, че гласът й прозвуча ободряващо, точно както искаше. Тонът й беше твърд като скала, но краката й се тресяха като желе. Досега не беше осъзнавала колко добра актриса е всъщност. Когато станеше прекалено стара, за да танцува, можеше да пренасочи кариерата си към театралната сцена.

— Качих те там и ще стоиш горе, ако се наложи дори до утре сутринта — „те ще се махнат най-накрая, след като похапнат малко“, каза си наум Лийън и потрепери. След това преглътна топката от страх, заседнала в гърлото й, и настоя. — Чуваш ли ме? Обещай ми, че ще направиш това, което ти казах. Каквото и да стане.

Сези поклати глава, но не се предаде.

— Искам да ми дадеш честната си дума — продължи да настоява Лийън. Когато и това не помогна, приложи тактиката на Йейн. — Помни, че си длъжна да защитиш Елизабет. Не можеш да слезеш, дори да искаш — сигурността на детето е по-важна от всичко останало. Помни го. След като всичко свърши, ще можеш да отидеш пеш до Актриоктан.

Елизабет сякаш разбра, че става въпрос за нея и започна да мрънка.

Най-накрая Сези изрече малодушно:

— Давам ти честната си дума, въпреки че това никак не ми харесва.

Хленченето на Елизабет премина в рев с цяло гърло.

— Не е необходимо да ти харесва… само да я спазиш — каза Лийън.

Плачът на бебето изведнъж сложи край на играта на котка и мишка между Лийън и вълците. Те се събраха в полукръг и търпението им изглеждаше напълно изчерпано.

— Отче наш, Ти, който си на небето… — започна тя с тих шепот.

Глава петнадесета

Йейн видя Лийън в избледняващата кехлибарена светлина. Смолисточерните къдрици обрамчваха раменете й. Тя стисна зъби, вдигна тоягата и халоса здраво вълка по носа. Звярът отскочи с рев и почеса муцуната си с предната лапа.

Останалите животни бързо пристъпиха към водача си подобно на вода, която се стича в улей, и се приготвиха да нападат.

Йейн погледна към короната на дървото над главата на Лийън. Сези беше в безопасност. Но Лийън беше абсолютно беззащитна.

Бесният гняв и пълното отчаяние му помогнаха да вземе последните метри до горичката за нула време. Извади меча си и се хвърли между Лийън и вълците с нечовешки рев, който беше накарал не един и двама противници да си плюят на петите. Изненаданите от появата на въоръжения мъж зверове се разпръснаха, за да се прегрупират отново в другия край на горичката.

Йейн разбра, че не трябва да убива, освен в краен случай. Миризмата на кръв ще ги подлуди, а той няма да може да се справи с повече от един вълк наведнъж. Не. По-добре да им покаже, че човекът е господар на природата.

— Елате сребърни чудовища. Заповядайте, ако ви стиска. Но ви предупреждавам, че днес ще хапнете само студеното острие на меча ми — изкрещя той и разсече въздуха. Последните лъчи на залязващото зимно слънце заиграха върху стоманата и объркаха напълно водача на глутницата, а силният и уверен глас отекна между дърветата, като да не беше един човек, а цяла армия.

Вълците се отдръпнаха в отговор на предизвикателството и един по един изчезнаха в сенките на дърветата.

— Ти ги ужаси — каза Лийън с треперещ от облекчение глас.

Не знаеше откъде беше намерила смелост да се бие с вълците. Коленете й омекнаха и се облегна на грапавия ствол на дървото. Тоягата се изплъзна от безчувствените й пръсти.

Йейн прибра меча, обърна се към нея и я сграбчи за раменете, сякаш имаше намерение да я разтърси с всичка сила, докато зъбите й започнат да тракат. Но вместо това я притисна до себе си.

— Точно това възнамерявах да сторя.

— Мене също ме ужаси — продума тя. Думите й излизаха приглушени от кадифения му жакет, но той я чу и отвърна:

— Поне съм те уплашил! Радвам се да го чуя. Трябваше ти един добър уплах. Или може би един добър пердах.

Обърканото му изражение контрастираше очебийно със строгия му тон.

— Нямам нужда нито от уплах, нито от пердах, благодаря много. И къде си се научил да крещиш така?

— Това не е крясък, а бойният вик на Макдоналдови, красавице. Той служи, за да всява страх и у най-сърцатите врагове.

— Доста е ефикасен.

Лийън все още усещаше как сърцето й бие като парен чук до гърдите му. Не се съмняваше, че Йейн също го усеща дори през жилетката и палтото.

— Така ли мислиш? — гласът му беше тих, а сините му очи преливаха от загриженост, която гневът преди малко само бе прикрил.

— Отидоха си, нали?

— Да. Но само защото се оказахме наблизо по чиста случайност — изрече той грубо. — Парлан остави вътрешностите на един червен елен по посоката на вятъра. Трябваше да отклоним вниманието им. Спаси те само миризмата на прясна кръв и лесно месо.

Лийън изведнъж почувства нужда от подкрепа и обви ръце около врата му.

— И ти застана между мен и онзи вълк, разчитайки само на някакъв умрял елен, така ли? — попита тя, ужасена от мисълта какво би станало, ако планът на мъжете се беше провалил.

— Боже, опази! Ти какво смяташе, че ще стоя отстрани, ще гледам тъпо и няма да правя нищо, така ли? Да ти кажа честно, за момент се изкуших да го сторя. Заслужаваш си го, заради бяса, който ме хвана, като намерих понито морно и потно при навеса. Търсихме ви с часове. Първо видяхме вълчите стъпки върху следите от кон, а след това върху човешки стъпки.

— Вълците подплашиха понито.

— Да. И ние така предположихме.

— Кои вие? Да не искаш да кажеш, че Парлан е с теб? — попита Сези, смъквайки се от дървото.

Йейн пусна Лийън и отиде да подхване Сези от последните два метра.

— С мен е. И е бесен от притеснение. Струва ми се, че докато се изгърбите и побелеете, ще си спомняте за това бягство, непослушни и ужасни хлапачки такива — той отдръпна косата на Сези от лицето й и погледна към бебето. — Как е Елизабет?

— Гладна е.

— Да смятам ли, че това е добър знак?

Сези кимна.

Йейн стисна устни и пак се обърна към Лийън.

— Съзнаваш ли какво ми причини, красавице.

— Уверявам те, че имах съвсем основателна причина да го направя.

— Това ще го обсъдим после.

— Знаеш ли, имам още една основна черта на характера, която пропуснах да ти спомена. Съмнявам се, че ще ти хареса колкото другата.

— И каква е тя?

— Човек на действието съм, Йейн.

— На действието, но за съжаление на недобре пресметнатото действие. Не пожела да ме изчакаш, за да обмисля всичко, което ми каза миналата вечер. Не. Трябваше да тръгнеш сама и да изложиш на опасност живота на сестра ми, на детето й и твоя собствен.

Лийън не можа да му отговори нищо. В собствения си свят знаеше възможностите, правилата и последиците. В неговия беше съвсем друга история.

— Нищо не разбираш! Не си и помисляй да виниш Лийън — намеси се Сези.

— Да не искаш да я изкараш героиня?

Бузите й пламнаха.

— Аз също съм дейна жена, Йейн.

— Достатъчно! Хайде да задържим топката и да замълчим, преди някой да е казал нещо, за което ще съжалява. Парлан ще дойде всеки момент. Решихме, че ако ви намерим живи и трите, тази нощ ще останем в лятната къща на Алистър. Ще обсъдим всичко наново на спокойствие в Глийн-лийк-на-муд.

— Йейн, има нещо много важ… — започна Сези.

— Това е окончателното ми решение по този въпрос, Сези.

— Бъди разумен, Йейн.

— Разумен съм, сестричке.

Сега, когато опасността беше отминала, буйният темперамент на Сези се разпали.

— Понякога си твърд и студен като желязо и ще ти го кажа, въпреки че си ми брат и си ми скъп, Йейн Макбрайд.

Той поклати глава.

— Кълна се, не знам как се справя с теб Парлан. Сигурно никога не даваш последната дума на горкия човечец, а Сези?

— Не и когато имам да споделя с него нещо изключително важно.

Лийън наблюдаваше размяната на любезности между брата и сестрата. Явно проклетият характер не беше рядкост в семейство Макбрайд. Откри, че разбирателството с Йейн е задача с неизвестен резултат.

Лийън не беше усетила колко й е студено, докато не се намери в лятната къща, изкъпана, с чаша горещ чай в ръка и сама до огъня в хола. Седеше загърната с карираната си наметка и някакъв кожен халат, който беше открила на леглото. Седнала в креслото до огъня, тя усети как стомахът й се свива при мисълта за това, което все още предстои. Започна да оглежда стаята, за да успокои малко нервите си.

Предишния път, когато беше в лятната къща, се чувстваше прекалено зле, прекалено объркана и прекалено погълната от Йейн, за да може да се наслади изцяло на обстановката. Сега видя, че на голямата табла на леглото е изрязан семейният герб, че балдахинът е от тъмночервена драпирана коприна и сатен, а покривката на леглото е от тъмносиньо кадифе. Беше чула, че това легло е наследство от много поколения насам. Сега знаеше защо.

В ъгъла на стаята се намираше дъбов скрин с чекмеджета, подобен на сандъка на Йейн в другата къща. А до стената имаше писалище, което по размери можеше да мине за двойна маса за хранене. Пред него се намираха две двойни канапета.

Парлан, Сези и Елизабет се бяха настанили в по-малка, но подобна на тази стая от другата страна на коридора. Направи й впечатление, че шумът, който се чуваше допреди малко, вече утихна и отново се възцари тишина. Поне докато Йейн не отвори вратата на хола и не я изгледа свирепо от прага.

Съмняваше се, че ще успее да я впечатли с подобен поглед.

— Сега можеш да кажеш, каквото имаш да казваш — каза той и влезе в стаята.

— Какво става със Сези и Парлан? Няма ли да дойдат при нас?

— Посъветвах ги да разискват проблема насаме, докато ние направим същото.

Разтревожи я не това, което каза, а недоизреченото.

— За да можете двамата с Парлан после да сверите показанията ли?

— За да може истината да излезе наяве, без да се стига до схватки. Вероятно разбра в какво състояние е Сези тази вечер. Сметнах, че е най-добре да оставя Парлан да я успокои.

— Държи се така, защото е страшно разтревожена. Парлан трябва да бъде внимателен с нея.

— Парлан не би свалил и косъм от главата й, независимо колко е ядосан. Никога не бих й разрешил да се омъжи за такъв мъж.

— Мили боже! Нямах това предвид. Знам, че Парлан не е от най-възпитаните мъже, но не бие жена си. Исках да кажа, че тя е разстроена от това, което чухме днес. Единадесет часа минаха оттогава, Йейн.

Той хвана един от столовете пред писалището, обърна го и го възседна, така че коленете му се показаха изпод полата. Досега не беше забелязвала колко са хубави коленете му. Не бяха кокалести, а гладки и добре оформени като всичко останало у него.

— Добре, красавице. Започвай. Кажи ми всичко, което знаеш или, което си мислиш, че знаеш.

Лийън се обърна към огъня и известно време гледа съсредоточено пламъците.

— Сега, когато наистина си готов да ме изслушаш, не знам откъде да започна.

— Предлагам да започнеш с разговора, който сте подслушали двете със Сези.

Лийън положи ръце в скута си и кимна.

— Добре — пое дълбоко въздух и издиша през носа. — Вдругиден призори Робърт Кембъл ще изпълни нарежданията на кървавото и огнено писмо в Гленкоа.

Йейн се изправи толкова рязко, че столът отхвръкна настрана.

— Няма що, красавице! Имаш ли представа какво казваш?

— Сези също чу разговора между Робърт Кембъл и Чарлз.

— Онзи, който няма врат ли?

— Да. Адютантът на Кембъл. Отидох в голямата къща, за да взема картофите с ряпа за обяд. Не е необходимо да ти обяснявам, че така си и останах без зеленчуците, но се сдобих с повече информация, отколкото съм очаквала.

— Робърт Кембъл не би посмял да ни нападне на наша територия. Освен това трябва да е луд, за да го стори. Ние сме трима срещу един от неговите, красавице.

— Само ако броите жените и децата, Йейн. Освен това някой от форт Уйлям трябва да му прати подкрепление. Ти си чувал Кембъл да го споменава и преди — някой си лейтенант полковник Хамилтън — съобщи Лийън.

Предпочете да разглежда ръцете си, вместо да погледне към него. Йейн изправи стола.

— Не може да се отрече, че имаш въображение.

Тя вдигна поглед.

— Да не би да смяташ, че си измислям?

Той не си направи труда да й отговори.

— Така е, нали? Смяташ, че съм ядосана за това, че не ми позволи да говоря с Алистър и се опитвам да действам чрез теб.

— Възможно е това да е типичен случай на скука — предположи той. — Гленкоа е доста тихо местенце в сравнение с лудницата в Лондон. Бих казал дори, че е прекалено земно и досадно място — изрече той подкупващо.

„Прекалено земно и досадно ли? Искаш да кажеш, че раждането на едно дете е земна и досадна работа. Или че «каманахда» е досадно нещо. Какво ще кажеш за импровизирания балет във всекидневната? Не! Скучна е разходката край езерото в градския парк. Пазаруването в бакалията е обикновено нещо. Гледането на телевизия и подстригването на моравата са досадни. Не бих се осмелила да сравнявам и ден в Гленкоа, с което и да е от тези неща.“

— Май не ме слушаш, красавице.

Сега беше моментът да му каже истината. Съдбата я предизвикваше. Не съдбата на танцовата трупа, а тази на долината и на гордите й обитатели.

— Така е, защото съм измамница, Йейн.

— Сега пък какви ги говориш?

— Аз не съм от Лондон. Не съм „сазенах“ — Лийън отново пое дълбоко въздух. — Учителка съм, но не от училището за млади дами в Лондон.

— Струва ми се, че това е първото напълно искрено признание, което правиш, откакто те срещнах.

— Тогава ето още едно. Аз съм… — гласът й й изневери — пътешественичка във времето.

— Това поредната ти история ли е? Като онези, които разказваше у Алистър.

— Не. Всъщност аз дойдох от времето. Преодолях темпоралната бариера и направих огромен скок в историята.

Йейн цъкна с език. Звукът беше кух. И никак не беше смешно.

— Имам чувството, че и двамата сме луди. Ти, защото говориш някакви абсурдни неща, а аз, защото те слушам.

— Знам, че е прекалено много, за да се възприеме отведнъж. Ти как мислиш, че се чувствах? В един момент танцувах „Остриетата на войната“ в танцовото студио на „1692, Шотландия авеню“… — гласът й потрепери и тя смръщи съсредоточено вежди.

Възможно ли беше да се е случило точно така? В Каролините имаше толкова много северноевропейски емигранти, а пък в Джорджия не ти е необходим повече от един поглед, за да видиш веднага шотландските наследници. Защо всеки октомври в Уоксхоу, Северна Каролина, се провеждат Шотландски игри. А през лятото в Дядовите планини и в Савана, Джорджия.

Собственото й семейство също имаше ирландски корен. Баба й и дядо й бяха слезли от кораба на остров Елис в началото на века.

— Не ти ли се видя странно, че се появих просто ей така, отникъде?

— Доста хора направиха същото този ден. Имаше пълчища гости. За бога…, та това беше сватба, красавице!

— Помисли малко върху това, което ти казах. Мисля, че попаднах тук, защото това е един повратен момент в съдбата на шотландските кланове. Момент, в който хората и техните лидери трябва да посрещнат бъдещето лице в лице.

Йейн замълча, въпреки че изглеждаше така, като че ли всеки момент ще я разтърси.

— Виждам, че ме гледаш недоверчиво.

— Ти си…

— Не съм куку. Мога да го докажа!

Лийън взе тениската си и я размаха под носа му.

— Погледни това! Страхувах се, че някой може да я види и да започне да ме разпитва.

— Вече я видях. Когато беше в моя сандък. Е, и?

— Това е щампована тениска, Йейн. Изработена е от памучно полиестерни влакна и е изтъкана във фабрика. Ушита е на машина и е боядисана с анилинови бои. Това са синтетични оцветители. Думите са изписани с флуоресцентна боя. А това е гумено мастило. Тук пише „Спасете китовете“. Това е, защото те са рядкост в моя свят. Купих си тази тениска, защото деликатната ни екосистема се руши и вярвам, че световните сили трябва да се обединят, за да я спасят.

Посегна към ушите си и махна винта на едната от перлените си обеци.

— Задната част на масивните ми обеци е от пластмаса, за да не са тежки. Виждал ли си някога пластмаса?

— Не.

— Не си виждал, защото е изобретена през двадесети век. Там, откъдето идвам, я използваме за много неща — за пластмасови вилици, шишета за шампоан, пликчета за пазаруване. Не е полезна за природата, защото не се разгражда по естествен път, но явно сме станали зависими от нея.

Йейн я гледаше недоумяващо.

— Има още нещо. Не можах да прочета нищо от книгата ти със стихове, защото буквите там бяха напечатани със старинен шрифт. Ние отдавна сме изоставили тази техника на печатане. Сега имаме лазери, а и правописът ни е друг.

— Не знам какви са тези лазери, но има много хора, които не могат да четат. Това нищо не доказва.

Той все още не й вярваше! Мислите й отчаяно се залутаха в търсенето на нещо, което да го убеди.

— Добре. Щом е така, виж това! Няма да можеш да го впишеш в нормалните си представи. Без тях не мога да виждам добре. Нося ги, защото очилата са несъвместими с танцуването.

Лийън извади от окото си едната от яркосините лещи за непрекъсната употреба и протегна ръка към Йейн.

Той изглеждаше ужасен и объркан. Сви се и отстъпи точно както беше направил вълкът, когато Лийън го удари по носа.

Тя протегна към него празната си ръка.

— Извинявай. Не исках да те изплаша.

Той отвърна на галски.

— Не те разбирам, Йейн. Говори на английски.

— Казах, че си вещица.

Лийън премигна. Само това не беше очаквала.

— Ще ми се да бях — призна с въздишка тя. — Щях само да си мръдна носа и всичко да свърши. Щях да спася всички тези хора, с който се запознах и които обикнах. — Лийън затвори шепата си с контактната леща и започна да изброява на пръсти. — Сези, Елизабет, Парлан, Айзабел, Алистър, жена му, Мангус, Бар. Даже Джон Макдоналд. И най-вече теб, Йейн Раонул Макбрайд. Не можем да позволим Кембъл да направи това с тях… с нас.

Пристъпи към нея и този път я разтърси леко.

— Йейн…

— Махни и другото нещо от окото си, Лийън. Искам да видя очите ти без тях.

— Не са кой знае какво без лещите — сиви и скучни като изсъхнал хляб — изрече тихо Лийън.

— Нека аз да преценя.

Това също не беше очаквала. Изведнъж се почувства плаха и несигурна, нещо рядко за нея.

— Не трябва да ги държа навън прекалено дълго. Ще изсъхнат.

— Махни ги само за малко. След това ще ги поставиш веднага.

Тя се подчини и отстрани и другата леща. Той се вгледа в разголените й зеници. Търсеше нещо, но тя не разбра какво точно.

— Имат цвета на облаците точно преди планинска буря. Винаги съм се възхищавал от сивите буреносни облаци.

— Това е едно от нещата, които най-много харесвам в теб — грубоватата ти галантност — промълви Лийън.

— Кажи ми честно. Излъга ли ме? Не ме ли правиш на глупак? Да не би това да е някакъв трик като тези, които фокусниците правят пред краля в двореца?

Лийън чуваше биенето на сърцето си. Приличаше на удари с гумен чук по глинена тръба. Знаеше, че той също го чува.

— Нищо не печеля, ако те лъжа. И печеля всичко, като ти казвам истината.

— Можеш вече да си сложиш сините кръгчета, красавице.

Лийън си постави лещите и вдигна очи към него. Погледът му беше прикован в нея.

— Не боли ли?

Не можа да не се засмее.

— Само когато под тях попадне прах.

— Значи трябва да внимаваш.

Лийън не разбра как се озова в прегръдките му. Кой пръв беше направил движението? Не знаеше. Може би бяха посегнали едновременно.

— Ох, красавице. Опитвах се да задуша чувствата си към теб. Но не мога — признанието звучеше като изтръгнато със сила. — Излекува нараненото ми сърце с невероятните си безсмислици. Влюбих се във всичко, свързано с теб: в смеха, в акцента, в походката, в докосването ти. Дори в отказа ти да осъзнаеш невъзможното. — Гласът му беше дрезгав от страст и желание. — Няма никакво значение, дори да си вещица.

— Въпреки че се съмняваш, ти също плени и спечели сърцето ми — прошепна тя разпалено.

Йейн се усмихна с една от най-чаровните си усмивки, за пръв път този следобед.

— Не ми беше лесно. Смятах брачният ни договор да остане само на думи.

— И на мен не ми беше лесно. В един момент съм в студиото си и годината е 1992-ра…

— 1992-ра?

— Да. Точно това се опитвах да ти кажа — 1992-ра. В следващия момент се озовавам пред шотландски боец, истински шотландски боец, облечен в пълни бойни одежди. Като допълнение ме обвинява, че провалям сватбата на сестра му. Помислих, че ще получа сърдечен удар и ще умра.

Йейн не каза нищо, само погали с опакото на ръката си нежната извивка на скулата й.

— Когато разбрах, че съм жива, се уплаших, че съм полудяла. Трябваше ми време, за да осъзная какво е станало всъщност. Всичко беше съвсем ново за мен, а и ти беше толкова враждебно настроен. Поне отначало.

— Сега съм всичко друго, само не и враждебно настроен — изрече Йейн и я обгърна плътно с ръце. Притисна я до гърдите си и издатината под кръста му се опря в слабините й.

Лийън допря бузата си до врата му и почувства движението на адамовата му ябълка. Застина напрегната в прегръдката му. Изведнъж осъзна, че не иска да бъде никъде другаде, независимо в кой свят е — неговия или нейния.

— Знам.

Отдръпна главата си за момент и я погледна внимателно.

— И как смяташ да постъпим?

Лийън почувства нетърпението му.

— Готова съм да приема всяко предложение.

— Никога не съм срещал жена като теб…

— Съмнявам се, че някога ще срещнеш отново.

— Да. И пак да.

Йейн въздъхна и потърси устните й. Тя ги посрещна с трескав копнеж. Помежду им възникна някаква магия. Бяха един за друг.

Душите им се сляха в една. И както реката носеше водите си покрай лятната къща, така и тя се остави на желанието, което отнасяше надалеч грижите и неприятностите.

Не се възпротиви, когато той помете странните й дрехи от леглото и постла кадифените покривки и копринените завеси край огъня. Помогна му и легна до него на изисканото ложе.

Този път агресивният беше той. Измъкна ризата от полата, изхлузи я наопаки и я метна в другия край на стаята. Тя се надигна на лакти и докосна карирания плат.

— Променил си десена заради мен, Йейн — каза тя, съблече полата му и я захвърли при дрехите на пода. Погали голото му тяло, мускулестите му рамене, стройната му талия и гладкия му гръб.

— Да.

— Струва ми се, че знам защо.

— Наистина ли знаеш? — попита той и се изтегна с целия си ръст до нея под завивките.

— Ще поговорим ли някога откровено за това?

— По-късно — отговори той и подразни ухото й с език.

— По-късно ли?

— Да. Доста по-късно.

Махна, кожения халат и наметката от гърдите й и ги обхвана нежно с ръце. Тялото й потръпна от удоволствие, докато галеше с палци зърната на гърдите й. Устните му предизвикваха, вкусваха, опипваха, а ръцете му милваха бедрата й, докосвайки я интимно.

— Обичам те, Йейн.

Отвръщаше на чувствеността му и усещаше аромата на кожата му, примесен със свежия дъх на сапун.

Той застина за част от секундата.

— Опасно е да кажеш на един мъж, че го обичаш, красавице — отвърна с дрезгав от желание глас.

— Знам — свали долните му панталонки и ги изрита с крак от ложето, разголвайки пълната му възбуда. — Но мисля, че ти също го знаеш — изрече тя и се надигна предизвикателно срещу него.

Лийън захапа игриво долната му устна.

— Това за какво беше, красавице?

— За да съм сигурна, че разполагам с цялото ти внимание.

Йейн обгърна лицето й с ръце и трескаво отвърна на целувката. После намести тялото й под своето, като умело разпалваше у нея страстта.

Лийън изстена и започна да го насочва с нежни докосвания.

— Не бързай толкова, красавице — прошепна той с потъмнели от страст очи.

— Искам те до болка — въздъхна тя на пресекулки и вдигна устни към неговите. Ръцете й се забиха в стегнатата му плът.

Топлият им дъх се сля, станаха едно цяло и тя бавно и сигурно се придвижи към него. Тласък след тласък телата им се извиваха в хармония, идеално допълващи се и отвръщащи на необходимостта на другия. В момента, когато той понечи да извади горещата си мъжественост от нея, тя трескаво го прегърна и двамата изживяха неописуемия екстаз.

Лежаха удовлетворени лице срещу лице: Йейн, обгърнал собственически краката й със своите, а тя — сгушена в прегръдката му.

Лийън вдигна глава и го погледна в очите.

— Щастлив ли си с мен, Йейн?

Той я целуна звучно по веждата.

— Даряваш ми огромно удоволствие, красавице.

— Да, но правя ли те щастлив?

— Ти си една настойчива хлапачка — каза той и я тупна по дупето.

— Ох!

Прехвърли я върху себе си и започна със силни и уверени движения да масажира мястото, където я плесна.

— Да. Правиш ме много щастлив. Повече не се виждам без теб. Не след година и един ден. Завинаги.

— Толкова щастлив ли си, както с първата си жена?

Ръцете му застинаха на място.

— Мисля, че трябва да научиш за нея, красавице.

Вече не долавяше болка в гласа му. Просто тъга по нещо изгубено. И надежда, че е спечелено нещо ново.

— Мислех, че никога няма да стигнем до този разговор — каза Лийън.

— Да. Доста далеч стигнахме тази нощ.

— Разкажи ми тогава… — изтърколи се и се сгуши в него.

— Тя беше Макгрегор. Млада като Сези. И ме обичаше. Не мина и месец от сватбата, когато разбра, че е бременна. Бях на върха на щастието си. Разбираш ли, исках да имам син, който да продължи името Макбрайд. Замълча, за да освежи паметта си.

— Това е съвсем нормално — намеси се Лийън с желание да облекчи поне малко болката му. Дълбоко в сърцето си беше уверена, че е успяла.

Йейн прокара пръсти през косата си.

— После дойде време да ражда. Беше толкова дребна! Напъните продължиха няколко дни. Още чувам виковете й… поне докато те срещнах, ги чувах — закри очи с ръка. — Синът ми се роди с ужасни увреждания… мъртвороден. Всъщност бях благодарен на бога.

Разтревожена, че може да не продължи, Лийън се обади:

— А жена ти?

— Последва бедното малко бебе след една седмица.

Лийън преглътна топката, заседнала в гърлото й, и избърса сълзите си. Искаше да му помогне, но не знаеше как. Почувства облекчение, когато той откри очите си и сам се обърна към нея.

— Погребах и двамата сам и се заклех никога вече да не ставам причина за такъв печален край, на която и да е жена. Следващите шест месеца изкарах с бутилка в ръка.

Сега разбираше защо брачният договор му е бил толкова необходим, помисли си Лийън. Това обясняваше и присъствието на бебешката дрешка в сандъка му. Служеше му за талисман срещу изкушението. Грешка, беше му служила.

— Тогава ли изпрати Сези на училище?

— Да. Но, както ти казах, тя така се представила, че скоро трябваше да си я прибера в къщи.

— Предполагам, че го е направила, за да бъде до теб в този труден период.

— Сигурно. В крайна сметка на нея й дойде до гуша от пиянството ми и накара Габхан Макгрегор да ме заключи в стаята. Казаха ми, че съм бил като луд и съм крещял Парлан или Алистър да ме освободят от затвора ми. Нищо не помня. Накрая Сези изпратила да повикат Парлан. Той доста бързо ме вкара в правия път.

— Значи тя тогава се е запознала с него.

— Да.

— И ти обвиняваше себе си за бременността й.

На устните му се появи лека усмивка.

— Обвинявах се, че поканих този конекрадец в къщата си. Нямах нищо общо с бременността й. Тя си е лично тяхна работа. Но с теб, красавице, ще е съвсем различно.

— Можеш да се обзаложиш, че ще е различно.

Лийън пъхна едната си ръка под него, и го прегърна с другата. Вгледа се в магнетичните му сини очи.

— Ще видиш, всичко ще е наред. Ще направим така, че да е наред — повтори и се притисна към него.

От този момент нататък Лийън остави само тялото си да говори, да съпреживява и да обяснява всичко, което трябваше да си кажат. Този път и двамата не заспаха до зазоряване.

На следващата сутрин изпратиха Парлан, Сези и Елизабет до Мийл Мор и се отправиха с понитата към Гленкоа.

— Оставяме понитата вкъщи и веднага отиваме да намерим Алистър — каза Йейн. — Но те предупреждавам, че той няма да ни прости лесно нарушаването на свещения шотландски закон на гостоприемството.

По пътя към северния проход духаше леден вятър и земята почна да се покрива със снежна пелена. Лийън погледна в далечината. Тъмни облаци бяха увиснали в небето и ги заплашваха с допълнителни неприятности.

Помисли си, че и времето е срещу тях и се влошава, за да усложни още повече незабавното отпътуване на капитан Робърт Кембъл от Гленкоа.

Глава шестнадесета

Когато Йейн и Лийън се върнаха в Гленкоа, Алистър и Айзабел вече ги очакваха.

Айзабел скочи от скамейката до огъня, където беше седнала.

— Къде ходиш? — изписка тя в момента, в който Лийън прекрачи прага на къщата.

Алистър се надигна от креслото край огъна и прокара пръст по мустаците си.

— Същия въпрос ще ти задам и аз, момко.

— Не знаех, че нямам право да идвам и да си отивам, когато пожелая — отвърна предизвикателно Йейн.

— Не е така. Просто се притеснявахме за вас. Очаквахме да ни се обадите с Парлан след лова. И изведнъж откривам, че ви няма.

— Моите извинения. Парлан и Сези решиха да се разходят с малкото до голямата къща в Лох Ломонд. Миналата нощ бяхме в Глийн-лийк-на-муд. Тази сутрин ги изпратихме до Мийл Мор.

— Дълго пътуване — отбеляза Алистър.

— Да — съгласи се Йейн.

— Щом така са решили.

— Да.

Алистър се изкашля.

— Надявам се, не се сърдиш, че влязохме, за да изчакаме завръщането ти. Тази сутрин беше много студено, за да чакаме отвън, и реших да напаля огън.

— Знаеш, че не бих ти отказал топлината на сърцето си.

— Аз казах на старейшината, че ви няма. Търсих те навсякъде, госпожо. Как можа да забравиш днешното представление? — попита Айзабел.

Чак сега Лийън забеляза, че под палтото тя е облякла костюма си от „Лешникотрошачката“.

Пое въздух и хвърли бърз поглед към Йейн, докато любимката й танцуваше из стаята.

— О, не… дневното представление! Съвсем ми хвръкна от главата. Страшно съжалявам.

За пръв път в живота си беше предпочела нещо друго пред кариерата си.

Айзабел се приближи до Лийън и я хвана под ръка.

— Чакат те… къщата е пълна. Жената на старейшината свири на арфа, за да уталожи малко нетърпението на публиката, но не трябва да губим повече време, ако не искаме бунт.

Йейн погледна Лийън, след това Алистър и пак Лийън.

— Айзабел е права. Тръгвай, красавице. Алистър и аз ще дойдем веднага.

Погледът му говореше много повече. Лийън искаше да се противопостави, но Айзабел я беше хванала здраво под ръка и я теглеше към вратата.

Лийън чу, че Йейн казва нещо на галски на Алистър, но не разбра и дума.

Лицето на стария вожд пламна и се открои на фона на бялата му брада.

— Изгоних те от къщи в момент на раздразнение, Йейн. Оттогава имах време да размисля. В крайна сметка тя е твоя съпруга и имаш пълно право… — Айзабел измъкна Лийън навън и затвори плътно вратата.

Дневното представление на „Лешникотрошачката“ премина сред необикновен шум. Публиката въодушевено приветстваше Лийън, която от своя страна трескаво търсеше с поглед Йейн в тълпата.

Когато най-после той се появи, Бар Макдоналд вече настройваше гайдата си за края на шоуто. Както и по време на вечерното представление, Йейн беше застанал в дъното на стаята и се извисяваше с една глава над всички останали мъже. На Лийън не й беше необходимо да види лицето на Алистър, за да разбере резултата от разговора им. Напрегнатото изражение на Йейн беше достатъчно доказателство. То показваше, че едва ли би имало някакво значение, ако си беше останала вкъщи. Непреклонен защитник на традициите и по-закостенял, отколкото те със Сези бяха предполагали, Алистър Маконалд очевидно беше отказал да изслуша обвиненията срещу гостите си.

— Мечове. На красавицата й трябват мечове, за да танцува „Остриетата на войната“ — извика Бар на публиката, поемайки си дъх между първите ноти на „Джили Чалиъм“.

Лийън видя как Чарлз Хамилтън се надига от стола си съвсем близо до сцената. Беше сигурна, че пак ще й предложи меча си, но го спря неодобрителният поглед на Робърт Кембъл. Чарлз бавно седна на мястото си. Толкова силно стискаше флейтата, че кокалчетата на пръстите му се откроиха с белотата си върху тъмното дърво на музикалния инструмент.

В същия момент Робърт Кембъл изненада Лийън, като извади бойния си меч и го положи в краката й на сцената с любезен поклон. Когато се изправи, тя забеляза откритото предизвикателство в зачервените му от пиенето очи. Те й казваха също, макар и не така открито, че не може да я понася.

— Изненадана съм да ви видя и на двете представления, капитан Кембъл — отбеляза Лийън и погледна меча му с мисълта колко подло ще бъде употребен на зазоряване.

— Прекарах чудесни тринадесет дни в Гленкоа, милейди. Вашите представления също допринесоха за приятното ми пребиваване.

— Това е последното ми представление. Може би е време вие и вашите хора да си тръгвате. Казват, че числото тринадесет не носи щастие.

В гласа й нямаше и следа от страх. Предизвикваше го.

— В някои случаи, може би — отвърна той с лукава усмивка. — Но не и в този. Тринадесет е щастливо число и аз ще го помня до края на дните си.

Лийън щеше да изрита меча на Робърт Кембъл от сцената, ако не беше Йейн. С широка гримаса на устата, която можеше да мине за усмивка, той си пробиваше път през тълпата към заградената с въжета сцена. След това извади грациозно меча си и кръстоса двуострото оръжие, инкрустирано със сапфири, с това на Робърт Кембъл. Символиката на постъпката му убягна на всички присъстващи, дори на Робърт Кембъл. Но не и на Лийън.

Погледът на Йейн срещна нейния за момент, изпълнен с напрегнато очакване. В това време Кембъл се отдръпна и зае мястото си сред публиката.

— Беше безсмислено. Не пожела да те изслуша, нали? — прошепна Лийън.

Изпита непреодолимо желание да я вземе в прегръдките си още тук, веднага, но знаеше, че не е възможно.

— Закле се, че ще предупреди хората от клана да сложат оръжията си до възглавниците, в случай че се наложи. И ще изпрати по-младите неомъжени жени като Айзабел в лятната си къща, за да са в безопасност. Но не се съгласи на нищо друго.

Лийън се вгледа в тавана и в парата, понесени от топлия въздух над огньовете във всеки ъгъл на стаята.

— Не е достатъчно! — каза тя накрая.

Свиваше и разпускаше юмруци, бореше се със сълзите на отчаяние, които напираха в очите й.

Лицето на Йейн изразяваше същото объркване.

— Има едно място, нарича се Коар Габейл. То е нещо като скривалище, където Макдоналдови крият крадения добитък. Там има една барака.

— Барака ли?

— Колибата на говедаря. Не е хубава като нашата къща, но поне е сигурна. Ще те заведа там след представлението — осведоми я тихо.

— Ще останеш ли с мен там? — попита тихо тя.

Очакваше с боязън отговора му.

— Не ме моли за това, красавице. Ако го направя, ще те разочаровам.

Разбра какво се опитва да й каже: че Алистър е един закостенял дърт старейшина, привикнал с традициите и зависим от тях, което съвсем сигурно щеше да го обрече на гибел, но въпреки това ще остане лоялен към него. Независимо от всичко ще остане с Алистър.

— Никога не можеш да ме разочароваш.

— Нито ти мен — отвърна Йейн. — Изтанцувай им сега „Остриетата на войната“, красавице, и да свършваме. Мисля, че трябва да сме на път, преди да се е стъмнило съвсем.

— Съгласна съм.

Има само едно приемливо решение, помисли си Лийън, стъпвайки в квадрата, оформен от мечовете — танцът, който я доведе в Гленкоа първия път. Това беше единственият начин да осигури безопасността на Йейн, да предотврати смъртта му от ръцете на правителствените наемници на капитан Робърт Кембъл.

Но дали ще успее без озвучителната система в студиото и без стената от огледала. Само ако можеше да се пренесе обратно в Северна Каролина и в 1992-ра сега, когато наистина има тази възможност.

Реши, че теорията й трябва да е правилна.

Йейн се обърна, за да напусне сцената, но Лийън го спря с докосване по ръката. Той се обърна и изненадано вдигна към нея русите си вежди.

— Какво има, красавице?

— Стой близо до мен, Йейн — прошепна тя, взирайки се в морето от лица, изпълнили залата — някои от тях бяха на приятели, други на непознати, а трети на врагове.

— Не трябва ли да се махна от сцената, за да може публиката да те вижда по-добре?

— Не! Моля те недей. Имам… имам нужда от теб точно там, където си в момента, Йейн.

Гласът й беше напрегнат, а ръката й, хванала неговата, трепереше.

— Да не би да си нервна, красавице?

— Да. Така е. Нервна съм. Изплашена съм до мозъка на костите си. Мисля, че ме започва сценична треска. Моля те, не ме оставяй сама на сцената, Йейн.

Той изрече със замислено изражение в сините очи:

— Не се бой. Ще стоя до теб до края на „Остриетата на войната“.

— Добре. Това исках. Започвам тогава.

Пое дълбоко въздух, освободи съзнанието си и остави звуците на гайдата на Бар да я поведат. Танцуваше пъргаво и без да размества мечовете, обратно на часовниковата стрелка, вътре и вън от квадрата, образуван от остриетата им.

— Дисциплина, настойчивост, практика, настойчивост — повтаряше си, тя съсредоточена в темпото на музиката и в непогрешимия си усет за ритъм. Музиката се разбиваше около атлетичната й фигура, издигаше я, властваше над нея и придаваше смисъл на живота й. Този път изпълнението й беше безпогрешно.

Лийън усети как лицето й пламва и сърцето й прескача, а към края на мелодията пулсът й се ускори почти двойно. И продължаваше да се ускорява.

Ударите отекваха в ушите й, в гърлото й, в гърдите й.

В тези последни секунди, когато усети как времето я засмуква, Лийън протегна ръка към Йейн.

Видя как лицето му внезапно се озари от прозрението.

— Този меч те доведе тук в Гленкоа, нали? — прошепна той.

— Йейн?

Лийън толкова се изплаши от това, което той можеше да направи, че сърцето й почти спря.

— Не мога да тръгна с теб — изрече той с крива усмивка.

— Йейн! Моля те!

Лийън като че ли наблюдаваше отстрани как жената със зелено ръждивата карирана наметка се върти все по-бързо и по-бързо около меча на Йейн.

— Ако останеш в Гленкоа, се излагаш на безсмислена опасност! Хвани ръката ми! Ела с мен!

Той улови за секунда протегнатата й ръка, обърна я и целуна дланта й.

След това решително сключи пръстите й около целувката си и отдръпна ръката си.

— Не мога, Лийън. Честта ми не го позволява, нито кръвното ми родство с Макдоналдови. Няма да напусна долината, преди да съм направил, каквото мога, за да спра Робърт Кембъл.

— Тогава ще остана с теб…

Лийън стисна зъби и се опита да забави въртенето, но за неин ужас не успя. Мускулите й сякаш вече не й се подчиняваха. Затисна ушите си с ръце. „Джили Чалиъм“ продължи да звучи в главата й.

— Моля те, Йейн! Не… о, Господи! — думите й прераснаха в пълен с болка вик, заглушен от времето, което я издърпваше обратно в бъдещето.

Йейн свали от кепето си изсушеното стръкче пирен и бързо го бодна зад ухото й в последната секунда, преди съдбата да ги раздели.

— Не ме забравяй, скъпа моя красавице — промълви той.

Гласът му ставаше все по-слаб, а любимата интонация почти изчезна. Той се наведе, за да вземе меча си, който лежеше в краката й.

Лийън прошепна с насълзени очи:

— Как бих могла да те забравя? В теб е ключът за сърцето ми.

Дори не беше сигурна, че я е чул.

Имаше чувството, че е паднала от дванадесетия етаж. Боляха я всички кости. Всички мускули. Всички клетки. И най-вече лявата страна на гърдите и лявата ръка.

Дишайки на пресекулки, с пламтящо лице, тя се огледа с широко отворени очи. Намираше се в полутъмното си студио. През панорамния прозорец проникваха блещукащите светлини от отсрещния паркинг. Видя отворения издраскан капак на пианото и черните клавиши, озъбили се срещу нея на белия фон. Нотите, с които работеше, все още бяха върху пианото, а престоялият обяд беше разпръснат на стола пред него. Знаеше, че е престоял, усещаше миризмата му.

Кошчето за отпадъци все още беше пълно с алуминиеви кутии от сода, а натрошените огледала все още проблясваха по лъскавия дъсчен под.

„Възможно ли е да съм сънувала всичко?“

Лийън опипа челото си с ръка. Май нямаше температура.

Огледа се в здравите огледала. Бледа и изпита, приличаше на призрак. Призрак с износени цвички, измачкана пола и букет изсушен пирен в разрошената коса. Вгледа се в мръсотията под ноктите на дясната си ръка и посегна към букетчето пирен, което Йейн беше втъкнал зад ухото й в последната секунда, преди времето да ги раздели по такъв жесток начин.

Не. Йейн Макбрайд не беше сън. Беше пътувала във времето и пространството. Знаеше го с такава сигурност, както, че диша и живее.

Телефонът иззвъня. Втурна се да вдигне слушалката, но телефонният секретар се включи и пое обаждането.

Стаята се изпълни със смътно познат женски глас.

— Престани да игнорираш телефона, Лийън! Един от танцьорите ми каза, че си останала до късно, за да отработваш шотландските танци, но вече минава полунощ. Ако не отвърнеш на обаждането ми, ще дойда при теб. Не можеш да живееш в студиото. Начинът, по който се претоварваш с тази продукция, в никакъв случай не може да се нарече здравословен. Моля те дай си един уикенд почивка. Направи го, ако не заради себе си, поне заради компанията.

Лийън позна загрижения глас на най-добрата си помощничка, но думите й не й говореха нищо, още по-малко кой ден или какъв час на деня е.

Запъти се напълно объркана към столовете, подредени като войници покрай стената.

„Войници!“

Разпилените и объркани спомени от пътуването й в миналото дойдоха по местата си.

Свлече се на колене и затърси отчаяно инкрустирания със сапфири меч. Нямаше го никъде. Ужасена разбра, че е останал при Йейн в миналото.

— Неееее — изстена тя и погледна към тавана.

Умоляваше съдбата да й даде още един шанс.

Нищо.

— Не можеш да постъпиш така с мен… с него.

Пак нищо.

Бавно се изправи с треперещи крака.

Дъските на износения под проскърцваха под краката й, докато се приближаваше до панорамния прозорец. Взря се в асфалтирания паркинг и в мрака на бурната зимна нощ. Джипът й беше съвсем същия, както го беше оставила, с изключение на снега по покрива и преспите около гумите, които вече бяха достигнали десет сантиметра. Но това нищо не означаваше.

Сега само името Йейн имаше значение. „Йейн.“

Отекваше в съзнанието й като камбанен звън.

„Йейн.“

Блъскаше се в гърдите й като удари на сърце.

„Йейн.“

Разливаше се в кръвта й като наркотик.

Лийън въздъхна тежко. Не можеше да изличи името на Йейн Макбрайд от съзнанието си. Любовта, която беше изпитала към шотландеца, се беше пренесла и в нейния век.

Зъбите й изтракаха и се уви по-плътно в наметката. Никога не се беше чувствала по-нещастна. Притисна лице към студения прозорец. В ъгъла на окото й се появи сълза и се плъзна по пламналата й буза. Отдръпна се от стъклото, извади букетчето от косата си и го притисна до гърдите си.

„Не ме забравяй, скъпа моя красавице“ — беше й казал.

От устните й се изтръгна приглушен стон.

Времето, прекарано с него, беше мимолетно, но той остави неизличим отпечатък в живота й. Беше донесла със себе си спомени от пътуването във времето; букетче пирен, мръсотия под ноктите, чифт износени цвички, игла от слонова кост и нов поглед върху бита и нравите на Шотландия.

Не знаеше как ще поеме в ръце заплетените нишки на живота си, щом душата й, подобно на меча, остана там, в Шотландия, при Йейн. Явно не беше успяла да промени миналото. То обаче беше променило бъдещето й.

Глава седемнадесета

Лийън прекара цялата неделя в самосъжаление, пиене на ягодов сок и разпускане на изтощените си мускули в горещата вана. В понеделник сутринта снегът започна да се топи. Капеше от покривите на къщите като огромни сълзи. Времето идеално съвпадаше с настроението й.

По пътя към работата си спря, за да напълни с бензин резервоара на колата, премаза смачкана бирена кутия, преди да спре пред колонката, и в крайна сметка й се наложи да купи нова гума. Това закъснение я хвърли направо в сутрешното задръстване.

Станцията, на която предаваше радиото й, излъчваше репортаж за задръстването от хеликоптер над колоната. Лийън не можа да не направи сравнение с надеждността и романтиката на шотландските понита. Когато най-после паркира пред студиото, беше решила, че единственото положително качество на колата е това, че не може да избяга. Но предпочиташе естествената миризма на понитата пред вонята на изгорели газове.

Репетицията премина при изключително напрежение, въпреки че танцьорите вече бяха вникнали в душата на шотландския танц. „Джили Чалиъм“ се въртеше отново и отново и всеки път, когато я чуваше, на Лийън й идваше да се разкрещи или да заплаче.

В шест часа се отправи към къщи, но откри, че хладилникът й е абсолютно празен. Смени танцовия си костюм с джинси и тениска и отиде с колата до супермаркета. В момента, когато прекрачи през стъклените врати и взе количка за пазаруване, осъзна, че е напълно безсмислено. Единствените неща, които искаше, бяха чай с подправки, голяма купа с овесена каша, някакъв сладкиш, който да прилича на Хогмъни, и зверски глад, който никакво количество храна не би могло да задоволи.

След като излезе от супера, Лийън покара известно време без цел и посока, отхвърляйки една след друга възможностите да посети някой приятел, да отиде на кино или да се поразходи.

Около седем и половина паркира пред обществената библиотека. Май цял ден беше прескачала от паркинг на паркинг. Извади ключа от стартера на джипа.

Бутна стъклените врати и несъзнателно сравни стерилната чистота на пода вън и залите с глинените подове в Гленкоа. По същия начин беше реагирала и в студиото.

Библиотекарката вдигна поглед от бюрото си и автоматично попита:

— Как сте?

— Добре — отвърна тя също автоматично. Какъв майтап! Не беше добре… може би никога вече нямаше да бъде добре.

Лийън мина през тесния проход в библиотеката и застана на опашката пред компютъра. Учудваше се на търпението си. Доскоро в такъв случай щеше да потрепва с крак и да гледа нервно часовника си в очакване да й дойде редът. Беше научила нещо от Йейн — наричаше се толерантност.

Може би паметта й изневеряваше или шокът от завръщането в бъдещето й правеше номера, но не можа да открие в компютъра това, което търсеше. Застана с празен поглед пред машината, докато най-накрая мъжът, застанал след нея, плесна нервно с ръка:

— Ако сте приключили, бих искал да го използвам и аз, преди да е дошъл краят на века.

Лийън премигна. Интересно, досега не беше забелязвала колко груби могат да бъдат хората. Това я накара да отвърне съвсем любезно.

— Разбира се. На вашите услуги съм. Надявам се да намерите това, което търсите.

Най-интересното беше, че е напълно искрена.

Върна се до бюрото на библиотекарката.

— С какво мога да ви помогна? — попита я тя иззад купчините книги.

— Ами… чудех се дали тук нямахте една голяма книга с картини за Шотландия.

— За деца ли?

— За възрастни. Почти съм сигурна, че съм я взимала оттук преди. Погледнах на рафта, но не я видях, а не мога да си спомня заглавието.

Жената се изкашля.

— Знаете ли от кой автор е?

Лийън се усмихна притеснено.

— Не. Съжалявам.

Изражението на библиотекарката показваше, че не желае да си губи времето с глупости.

— Това доста затруднява нещата.

— Но не е невъзможно, нали?

Жената въздъхна.

— Ще се опитам да я открия в компютъра по тематика.

Постави ръцете си на клавиатурата и зачака. Тъй като Лийън не й каза нищо повече, тя я подкани:

— Не можете ли малко да стесните възможностите, поне малко? Разбирате ли — култура, национални празници, планинска Шотландия, равнинна Шотландия?

— О, разбира се. Планинска Шотландия, Гленкоа.

— Бихте ли го произнесла по букви?

— Г-л-е-н-к-о-а. Гленкоа.

Лийън погледна през рамо и видя, че зад нея се е оформила втора опашка. Хората, застанали зад нея с книги в ръцете, имаха вид, сякаш ще я линчуват.

Беше забравила колко забързан е нейният свят.

— Не виждам книга, посветена на мястото Гленкоа, но има няколко за Шотландските планини. Нека да видя — каза тя, разглеждайки списъка на монитора. — Една липсва. Другата е справочник. А, ето ги.

Тя нагласи очилата си, отмести стола и се изправи.

— Джейми, би ли ме заместил за минута, докато помогна на дамата — извика на един мъж, когото Лийън можеше да види през отворената врата на офиса.

— Няма проблем — отвърна той и зае мястото й пред компютъра.

— Оттук, моля — каза тя, посочвайки пътя.

Лийън я последва. Жената разглеждаше тясната редица от книги, без да вади някоя от тях.

— Тук някъде трябва да е — каза тя и прокара пръст по няколко пътеписа. — Компютърът казва, че не е взета — намръщи се. — Странно. Може още да не е прибрана на мястото си.

Лийън се учуди как един толкова елементарен процес може да предизвика такова объркване. Минаха покрай още две редици рафтове, край една копирна машина, витрина с нови романи джобен формат и стигнаха до палета с върнатите книги, които трябваше да бъдат поставени по местата им. Библиотекарката порови в купчината и извади една голяма книга, подвързана с шотландско каре.

— Ето я! Нямате представа какво означава тя за мен. Наистина съм ви благодарна — възкликна Лийън и буквално изтръгна книгата от ръката й.

— Радвам се, че можах да ви помогна — успя да изрече смаяната библиотекарка.

Лийън притисна книгата до гърдите си почти като изсушеното букетче от Йейн и последва библиотекарката до бюрото.

Мъжът й отстъпи мястото и тя отново седна пред компютъра.

Лийън разрови чантата си, извади библиотечната карта и я подаде заедно с книгата на жената.

Тя строго отмести ръката й.

— Боя се, че ще трябва да застанете в края на опашката.

Днес не можеше да я ядоса дори най-големият бюрократ. Намери книгата и само това имаше значение. Отправи се с отмерена крачка и гордо вирната глава към края на опашката.

Десет минути по-късно жената вкара пластмасовата карта в компютъра и веждите й се смръщиха.

— Дължите ми два долара. Ще се разплатите ли сега или да изчакаме до следващото Ви идване?

— Сега ще платя.

Лийън плати, библиотекарката прокара маркера по гърба на книгата и й я подаде.

— Можете да я задържите три седмици. Ако остане на рафта повече от двадесет и четири часа, можете да я вземете отново и след това.

Лийън кимна.

— Благодаря.

Бързо излезе със съкровището си.

Едва след три дни намери смелост да прочете пасажа за Гленкоа. Беше най-отвратителният четвъртък вечер в живота й.

В книгата нямаше много рисунки на долината, но и малкото пейзажи събудиха у нея дълбока носталгия. Покритите със сняг върхове, скалистите възвишения и бързите потоци докоснаха най-чувствителните струни в сърцето й. Но нищо не я развълнува така, както една снимка на Лох Актриоктан в разгара на лятото, с множеството лебеди по водите.

Насили се да прочете и текста, освен обяснителните бележки под снимките. Обърна с треперещи ръце страниците, където се описваше масовото убийство, което се беше опитала да предотврати.

„В пет часа сутринта на 13-и февруари 1692-ра капитан Робърт Кембъл привел в изпълнение спрямо клана Макдоналд кървавото и огнено писмо“, прочете тя на глас. „Алистър Макдоналд бил убит в спалнята в голямата му къща на Карнох. Жена му била оставена да умре вън на студа. Синовете и внукът му успели да избягат с помощта на един от прислужниците.“

Лийън продължи да чете с насълзени очи.

„Неколцина бардове срещнали съдбата си при Актриоктан заедно с един осемдесетгодишен старец и дете, което молело на колене да бъде пощадено. Всичко тридесет и девет човека загинали от ръцете на войниците. През следващите дни погинали от глад, студ и вълци мнозина от оцелелите.“

Опита се да възпре изникващите в съзнанието й образи и имена на безименните в книгата жертви. Безполезно.

Късно вечерта остави настрана подвързаната с кариран плат книга. Беше психически и физически изтощена. Пъхна се под скриптящите от чистота завивки на старото си водно легло. Мечтаеше за леглото с коприна и кадифе, за топлината на Йейн. Заспа обляна в сълзи.

През последвалите месеци Лийън откри в себе си неподозирани сили и енергия. Йейн й беше помогнал не само да добие самочувствие на жена с неограничен потенциал, но събуди у нея някакъв източник на първична сила и страст, които дотогава липсваха на танца й. Познанството за него я подтикна да даде най-доброто от себе си, както правеше той. Времето, прекарано в Гленкоа, не само не беше попречило на кариерата й, но я беше тласнало в правилна посока.

Претворявайки наученото от Йейн и любовта си към неповторимия шотландец, тя обезсмърти връзката им по единствения възможен за нея начин — на сцената.

Модернистичната й версия на шотландски танц стана хит — Бродуей падна в краката й. Но не след дълго тя разбра, че успехът е нищо без мъжа, когото обичаше. Спомените за Йейн и за Шотландия не я оставяха на мира. Те заемаха в съзнанието й място, което не можеше да запълни дори кариерата й.

Само три седмици след като сезонът беше започнал, Лийън изненада всички, включително и себе си, като остави грижите за продукцията на помощничката си и си купи билет за Шотландия.

Качвайки се на борда на реактивния самолет, реши, че е обладана от фиксидея, но изпитваше непреодолимо желание да види земята, която Йейн така обичаше. Имаше усещането, че така ще се приближи до него. Трескаво притегна обезопасителния колан с усещането, че във вътрешностите й цъка бомба със закъснител, която ще избухне, преди да е стигнала до Гленкоа и спокойните синьо-зелени води на Лох Актриоктан.

Глава осемнадесета

Гленкоа, Шотландия

Юни, 1992

Лийън паркира на главния път малолитражната кола, която взе под наем, и тръгна пеша през обширните красиви поля в околностите на планинската Спасителна служба в Акнамбайтнах. Мина по виещия се край скалите път към Аонах Дуб и се отправи към бреговете на Лох Актриоктан. Обновената и пълна с живот долина на Гленкоа, долината на плача, я обгърна само както майка би могла да прегърне изгубеното си от години дете.

Зеленината на пейзажа беше изпъстрена с диви цветя. Пейзажът се различаваше от скучната зимна гледка, която си спомняше толкова добре. Знаеше, че ако продължи по брега на реката, ще открие еделвайси и диви зюмбюли. А ако се изкачи по склоновете на Гър Аонах, ще види гроздове бели деликатни орхидеи. По-нагоре цъфтяха и други диви цветя. Но в момента не я интересуваха флората и фауната, описани в справочника на Туристическия център на Гленкоа и в етнографския музей.

Беше пропътувала тялом и духом хиляди километри, водена от някаква мистична сила, с надеждата, че ще зърне поне за миг лебедите на Йейн. Когато му дойде времето, ще се разходи по покритите с пирен поляни на Ранох до Ейлийн Мунде на Лох Левен. Но не сега. Лох Актриоктан й беше достатъчен с повея на морския бриз и слънчевите лъчи, които пробиваха утринната омара и топлеха раменете й.

„Повече от достатъчен дори. Почти непоносимо достатъчен без Йейн.“

Лийън се вгледа в тихите води със сухи очи и спомените за Йейн буквално я заляха. Припомни си студения зимен ден, когато заедно се възхищаваха на красотата на Лох Актриоктан. Оживя споменът за мускулестите му ръце, които я бяха прегръщали тогава, за плътния му глас, за уроците да мята жабки по водата, за любовта им.

Мислеше, че вече е готова да остави Йейн в миналото. Предприе това пътешествие, за да въведе ред в мислите си, нещо като поднасяне на свежи цветя на нечий гроб с въздишка на носталгия.

Сега разбра, че се е самозалъгвала. Копнежът й по Йейн беше по-силен отколкото когато и да било. Почти непоносим.

Лийън взе с тъжна въздишка един плосък камък и сключи пръстите си около гладката и твърда повърхност.

Като че ли беше вчера — чу гласа на Йейн: „Не ти се присмивам, красавице. Да ме виждаш да се смея?“

„Чувствам, че се смееш“ — прошепна тъжно. Планинският бриз сякаш разлюля думите й и ги пренесе над езерото, над земята и в далечината на спокойния летен ден.

„Към вечността“ — помисли си с горчив хумор.

Нагласи камъчето в ръката си, сви очи и се прицели внимателно. Изви ръка, както я беше учил Йейн, отстъпи и метна камъка по потрепващите води на езерото. Той подскочи три пъти, преди да потъне в дълбоката вода.

— А за това какво ще кажеш, Йейн Раонул Макбрайд, не беше ли на късмет? — запита с горчива усмивка.

— Дали? — отговори й закачлив глас. Глас, който мислеше, че вече никога няма да чуе, освен в сънищата си.

Не беше доловила никакъв шум зад себе си. Никакви стъпки. Не можеше да е Йейн! Беше ли възможно?

Почувства се като прободена с остър нож в сърцето. Замръзна на място, не смееше дори да мигне.

— Няма ли да се обърнеш и да ме погледнеш, красавице?

Преглътна с мъка. Светът й изглеждаше толкова празен, след като го изгуби. Да не би да беше полудяла след пристигането в Гленкоа?

— Толкова силно желаех това, че съм те сътворила в мечтите си — каза тя. Отричаше присъствието му, за да не откачи съвсем.

— Не съм сън. Сънищата не могат да тъгуват така за някого. А Господ ми е свидетел, тъгувах за теб с цялото си сърце, красавице. Бяхме разделени ужасно дълго време. Вече мислех, че ще полудея от желание по теб. Защо се забави толкова?

Гласът му ставаше все по-силен и Лийън си позволи да диша — малко. Все още не смееше да се обърне. Страхуваше се да не разбере, че просто си въобразява.

— Аз… не знам. Аз…

— Не се затормозявай чак толкова. Колко е хубаво, че си тук с мен сега.

— Наистина ли е така? С теб ли съм? — запита плахо тя. Овладя я някакво особено чувство на очакване.

— Да. И, както ти обещах, те се върнаха. Лебедите са тук.

Чуваше гласа му, плътен, нисък и невероятно приятен — истинска музика за ушите й.

— Знам. Виждам ги. Прекрасни са… — от гърдите й се изтръгна лека въздишка. — Ти също ли ги виждаш, Йейн?

— Разбира се, че ги виждам, въпреки че вече не са толкова много, както навремето. Нито пък гъските, жеравите, и пясъчните свирци.

Звучеше толкова истински, като че ли се намираше точно зад нея. Почти долавяше топлия му дъх върху врата си.

— Виждам също, че си облякла тениската си. Радвам се. Така беше много по-лесно да те забележа.

Тази сутрин, незнайно защо, се беше облякла много внимателно. Изми и среса косата си до блясък, сложи съвсем малко грим, колкото да придаде цвят на бузите си. В последния момент реши да облече неоновата тениска с надпис „Спасете китовете“.

— Така ли се обличат жените сега? Дълги панталони до глезените? Досега не ги бях виждал отблизо.

Беше обула удобни джинси и маратонки „Рийбок“, защото възнамеряваше да обиколи възвишенията и долините край Гленкоа.

— Наричат се сини джинси — потискаше чувствата си с необвързващи брътвежи.

— Добре ти стоят, красавице, въпреки че ръцете ми просто изгарят от желание да притиснат хълбоците ти до моите и оттам да продължа, както аз си знам — каза той с дрезгав глас.

„Мили боже! Наистина чувствам дъха му на бузата си!“

Кръвта засвистя в ушите й и тя се извърна в посоката, откъдето идваше гласът му. От очите й потекоха сълзи и бавно направиха две пътечки по бузите.

— Е, красавице. Хайде да не правим такива неща — изрече тихо той.

Йейн посегна да избърше сълзите й с опакото на ръката си. У Лийън бушуваше ураган от емоции. Стисна силно очи, хвана ръката му и я притисна до лицето си. Молеше се той да не изчезне, когато отвори очи.

Йейн не изчезна.

Зелено ръждивата му пола беше мръсна и изпокъсана, като че ли беше спал в гнездо от тръни и коприва. Имаше брада, малко по-тъмна от русата му коса, която падаше на вълни върху яката на изцапаната ленена риза.

Но никога не беше изглеждал по-величествен. По гърба й пролази познатата тръпка.

— Имаш вид на човек, който е загубил нещо, красавице.

— Така беше — прошепна тя с развълнуван глас. Оглеждаше го от главата до върховете на ловните ботуши. Погледът й просто го изпиваше. — Отслабнал си — промълви накрая.

— Ти също — прошепна той и протегна ръце към нея.

Тялото й внезапно оживя и тя полетя към него. Потъна в треперещата му прегръдка.

Йейн зарови лице в косите й, вдъхна дълбоко и започна да я целува по шията, по носа, по устните.

— А ти какво очакваш с тази екипировка и меч, който не може да среже и затоплено масло? Радвам се, че въобще съм жив.

Притисна се към него с продължителен радостен стон и го обсипа с целувки. Той зарови пръсти в косите й.

— За бога… задръж малко, красавице — изрече дрезгаво.

След това долепи бавно устни до нейните и проникна с език дълбоко в устата й.

Лийън почувства ръката му на кръста си и след това по-надолу, притискаше я по-близо до себе си. Бомбата със закъснител в нея избухна. Топлина обля тялото й. Неговата топлина. Нейната топлина. Тяхната топлина.

— Не мога да повярвам, Йейн. Крил си се в Гленкоа, живял си на открито, докато аз… — толкова я болеше, че не можа да довърши мисълта си. — Изживях някакъв ад, а ти през цялото време си бил тук и търпеливо си чакал да се появя.

Той прокара пръст по долната й устна.

— Тук. И при Лох Ломонд.

— Ломонд? Отишъл си пеша до Лох Ломонд?

— Тук в Гленкоа не можах да открия дори основите на къщата ми. Трябваше да видя дали владенията в Лох Ломонд са в същото състояние. Открих, че от голямата ми къща са останали само купчина каменни развалини. И Сези, Парлан и малкото вече ги няма. Като прах, хвърлен по вятъра.

Заля я съчувствие към мъжа, когото обичаше.

— Знам колко ти е било тежко. Какво не бих дала, за да съм била до теб в онзи момент — промълви тя.

Йейн затвори очи, преди да продължи.

— Открих надгробните им плочи в гробището на параклиса — една до друга, както би искала Сези. Изглежда са живели дълъг и щастлив живот — благодарение на теб, красавице.

— О, Йейн! Ами ако не бях се върнала? Какво щеше да стане, ако никога повече не се бях зърнала в Гленкоа?

Ръката му докосна рамото й, където спря за момент.

— Във всички случаи щях да намеря начин да дойда при теб, красавице. Научи ме да пробвам дори невъзможното.

— Боже, като си помисля, че можеше…

— Тихо, любов моя. Всичко вече е наред. Знаех, че е рисковано да предизвиквам съдбата. Но си струваше да платя каквато и да е цена, за да те почувствам отново в ръцете си. Освен това вярвах, че както лебедите, и ти рано или късно ще се върнеш в Гленкоа.

Йейн отново я придърпа в сигурното убежище на силните си ръце.

— Как? Как го направи? — притисна се плътно до тялото му.

Очите му потъмняха от болка при спомена.

— Всичко стана точно както го предсказа — Лийън усещаше как тялото му трепери. — Войниците бяха обезумели. Вилнееха из селото и убиваха всичко живо.

Беше добила обща представа за клането от книгата и вероятно знаеше неща, които той не би могъл да научи. Но не можеше да си наложи да признае, че гарваните, които бяха видели на покрива на голямата къща при Карнох, са били прокоба. Не сега. По-късно. Много, много по-късно.

— Макдоналдови бяха изненадани и нямаха никакъв шанс да се защитят — продължи той.

Лийън долови отчаянието му. Усети го и в най-закътаните части на съзнанието си. Беше го изпитал с пълна сила. С какво желание би се подложила вместо него на страданието, причинено от тази трагедия. Бандата на Робърт Кембъл беше сложила кръст на всичките му надежди, на моралните му ценности, на целия му начин на живот. Не се съмняваше, че се е разминал на косъм със смъртта.

Погледна го в очите и разбра, че оттогава досега той неведнъж си го е припомнял.

— Тези от нас, които можеха да държат оръжие, влязоха в схватка с Робърт Кембъл, но накрая се оказахме обградени при Аонах Дуб, близо до входа на пещерата Ошан.

Йейн махна с ръка по посока на скалите, които се извисяваха над Лох Актриоктан, и Лийън си помисли, че преживява всичко наново.

— Съпротивлявахме се до последния човек — това бях аз. Но силите ми бяха на привършване. Обградиха ме и се канеха да ме убият точно както вълците, които бяха нападнали теб и Сези. Тогава положих меча си на земята. Не можеш да си представиш ошашавените им физиономии, когато започнах да си тананикам „Джили Чалиъм“ и изпълних една съкратена версия на „Остриетата на войната.“

Той извади бавно меча от кожената ножница, привързана към раменете му. Изглеждаше жалък — ръждясал и нащърбен, без сапфири.

— Струва ми се, че това ти принадлежи, красавице.

Лийън не можеше да повярва на очите си. Мечът, който я беше отвел при него, го беше пренесъл жив и здрав през времето в 1992-ра. При нея.

Пое внимателно оръжието, а той наведе глава и я целуна.

— Обичам те — изрече тя просто.

— И аз те обичам, красавице. И ще те обичам до последния си ден — каза тихо.

— Калил Гибран е написал: „Любовта съединява в едно настоящето ни с бъдещето и миналото“ — Лийън замълча, безкрайно изненадана и очарована, че съдбата е изпълнила най-силното й желание. — Струва ми се, че ние сме живото доказателство за това.

Йейн я дари с една от най-чаровните си усмивки и каза:

— Да. Въпреки че аз не бих го разгласявал.

Притисна я нежно до тръпнещото си тяло.

Тя вдигна поглед към любимото лице и отвърна на усмивката му.

— Струва ми се, че си прав.

— Знам, че съм прав, красавице. Хайде стига си говорила. Целуни ме — нареди той. — Между нас има два свята от любов. И ми се струва, че е крайно време да ги слеем в един.

Като цвете, стремящо се към слънцето, Лийън пусна меча в краката им и подаде устните си на Йейн. Той изстена, наведе глава и сля устни с нейните.

Душите им се срещнаха след дългото лутане. Целувката им беше пълна с надежда и обещание за светли и безоблачни дни.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.